Tartalom

Zvada László – Idegenek

Adam Clark Dawson – A gömb

Szollár Bence – A vírus

Tóth Tamara – Időkapszula

S. Varga Zoltán – Szabadnap

Annie G. Ray – Game over

Gulyás Gábor – A konyhában

M. Karácsonyi Bea – A projekt

Szőlősi Bernadett – Örök tél

Santone – Szingularitás

Matthew Mason – Tamura szemei

Petke Balázs – Valóságos hó, valóságos lány

Petes Gábor – Vándor

Tia-Sziara Álmos Bogát – És mégis él a jéghold mélye!

Kardos Tamás – A magány szabadsága

Tarcsai Szabó Tibor – Kvadratikus karmantyú

Sipos Dorka – Sakk

Eawein – Csendbe fagyva

Tom Dilinger– A kísérlet

Szilágyi Heléna: Aphrodité kiszemeltje

Lione Stanislav – A dolgok valódi természete

Édes Richárd – Álmodnak a Schrödingerek lehetséges világokkal?

Kevereschán András – Rege a csodaagyról

DemonLyc – Dávid és Góliát

Szőcs Márton György – A küldetés

Szabó Réka – Időtlen időkön át

Bene Vivien – Kontroll

Kartali Zsuzsanna – Távoli adás

Szelle Ákos – Tiszta udvar, rendes ház

Bellágh Benedek – Sárgolyó

Varga Erzsébet – Űrbörtön a Földön

Regina Zimmermann – A 101-es rab

Kovács Dalma – Idegen gyermek

Orosz Krisztián – Az elevenszülő

Amethyst Sama – Eleven koporsó

Dörgő Sándor – Csak maradjon vele

Köő József – Közelebb

T. Sachsen – Ne nyiss ajtót idegennek…

Bangó Hanga – Repedés

Kondora Beáta – Üzenet a jövőből

Birinyi T. Rebeka – Charlie felmond

Almási-Wagner Kinga – Fizetség

Farkas Heni – Határok mentén

Progner László – Műszaki hiba

Dina Thomas – Hajsza a Holdon

Fedina Lídia – Történetek

Körhöcz Bence – Óvakodj az őrült tudósoktól!

László Bettina – Szürkék

P. Lambert – Mutáció

Ferenczi Ákos – Három hónap

Szulyo – Kezdet expedíció

Koncz Mars János – Későn jövők

Logan Ainsley Moore – Csak oda

Victoria Miller – A játék

Szabó-Szöllősi Tünde – Tökéletlen intonáció

Wersényi György – Egy művész felemelkedése

Dancsok Lilla – Reményjáró

Robin O’Wrightly – Túl kell élni

Sims Violet – Exit

Nalatreb – A Veterán Harcos

Hó Márton – A világ legnagyobb fesztiválja

Forgács József – Kék bolygó

Sas Dorottya Julianna: Fény nélkül

Ella Andromeda – Helia

Szilágyi József: Balítélet és balítélet

Thoma László – Teaszeánsz az űrben

Ravelyn Becca – MI

Hidasi Nagy Mária– Fel/Támadás

Holy Evans – A jövőnk záloga

Zvada László – Idegenek

John Burner, a CIA idegen életformák kutatására szakosodott különleges ügynöke hármat kopogott, majd benyitott a tűz- és robbanásbiztos, nehéz, páncélozott tölgyfaajtón. Az ajtó a főnöke irodájába nyílt.

– Üdvözlöm John! – nyújtotta kezét James Darell, a Különleges Divíziók területi igazgatója. – Foglaljon helyet! – mutatott az íróasztala előtt található tölgyfa karosszékre. – Vágjunk mindjárt a közepébe! Mondja csak, Nicaraguában szerencsével járt?

– Teljes a siker, uram! A Nicaraguában földet ért idegen űrhajó roncsait elszállítottuk a texasi kutatólaboratóriumunkba, ahol szinte atomjaira szedtük az egészet, hogy kiáshassuk végre azokat az információkat. Még a reméltnél is többet találtunk.

– Mit találtak? – hajolt előre mohón Darell igazgató.

– A Nicaraguában lezuhant ufó jó nyomnak bizonyult. Az űrhajó ugyan ripityára zúzódott, az idegen lények se élték túl a katasztrófát, azonban a fedélzeti számítógép memóriabankja sértetlen maradt. Az ügynökségünk kiváló hacker technikusai hosszas fejtörés után megfejtették az idegen számítógép programnyelvét. Hozzájutottunk az idegenek adatállományaihoz.

– Mindhez? – hüledezett Darell igazgató.

– Igen, uram! A teljes anyagot, a jelentés mellékleteként az ötszáz terabyte-os pendrive-on találja meg.

– Mit találtak még? – hallatszott az ingerült Darell igazgató hangja. Nem igazán szívlelte a fecsegést. Burner ügynöknek hirtelen kiszáradt a szája. Hangosan nyelt egyet.

– Az űrhajó adatbankjában információkra és bizonyítékokra akadtunk, miszerint az idegenek már korábban is ellátogattak a Földre.

– Roswellre gondol?

– Nem, uram! Erről semmit se találtunk. Arra viszont bizonyítékunk van, hogy az idegenek már évszázadok óta észrevétlenül beépültek közénk, emberek közé.

– Hogyan lehetséges ez? – hökkent meg az igazgató. Balsejtelem fogta el. Úgy érezte, nem akarja hallani a folytatást, azonban a világ minden kincséért se szakította volna félbe Burner ügynök mondanivalóját.

– Az idegenek kifejlesztettek egy biológiai átalakító szerkezetet, amellyel az ő biológiai struktúrájukat a földi ember biológiai felépítésével teszik azonossá. Az idegen információk szerint az átalakítás jár ugyan némi rizikófaktorral, de az eredmény általában egy tökéletes emberi személy lesz, akit csupán egy destrukturáló szerkezettel lehet visszastrukturálni eredeti űrlénnyé.

– Vajon ezek az idegenek hová épültek be és mennyien?

– A legfrissebb kutatási adataink szerint a hazánk vezető politikusai és legbefolyásosabb gazdasági szereplői közé. A hadsereg vezérkarát, valamint hazánk vezető szervezeteit se kímélték. Mindenütt ott vannak.

– Uramisten! – vált hamuszürkévé az igazgató arca. – Tud neveket is?

– A teljes névlistát a legfrissebb kutatási eredményekkel még nem állt módomban elolvasni, mindazonáltal mellékeltem a jelentésemhez. Ám a legkülönösebbet még nem is említettem. Az űrhajó adatbankja szerint a beépült idegen ügynökök többségének a teljes korábbi emlékezetét a tudattalanjukba száműzték, így a megfelelő emberi személyiség összes emlékét beírhatták az agyukba, gyökeresen megváltoztatva a személyiségüket. Ezzel tökéletes homo sapiensként jelenleg mit sem tudnak idegen eredetükről. Az idegen ügynökök agyának tudattalan régiói a felelősek országunk bizalmas információinak kiszivárogtatásáért.

– A többiek? A NATO? A Föld többi országa?

– Mindenhová beépültek – közölte Burner ügynök a megdöbbentő tényt. Az igazgató arcán rángatózni kezdett egy apró idegszál.

– Hogyan tudják továbbítani az információkat?

– Tudósaink megtalálták ennek a kérdésnek is a megfejtését. Az ügynökeik tudatát alvás közben átveszi az agyuk tudattalan régiója. Az emberi agy idegpályái ilyenkor gyengeáramú adóvevőkként üzemelnek, majd ráállnak a saját mobiltelefon-hálózatukra. Egyszerű, háttérzörejnek ható elektromos jeleket küldenek egy számunkra rejtett idegen adótorony felé, amely egy, esetleg két eldugott UFO. Valószínűleg a Nicaraguában lezuhant űrhajó váltotta volna az egyik régóta itt állomásozó űrhajó-vevőgépet.

– De hol a többi űrhajó? Egy-két ufó mégse tudja lefedni az összes földi mobilhálózatot!

– Sajnos nincs igaza uram. Az idegenek alacsony frekvenciájú longitudinális hullámokkal kommunikálnak, melyeket a mobiltelefon-társaságok adótornyaira csatlakozva sugároznak az űrhajóik felé, így ezekből elég csupán kettő darab. Jól kitalálták, hiszen két aprócska űrhajó elrejtése egy egész bolygón egyszerű feladat.

– Azt akarja mondani, hogy esetleg a mobiltársaságok vezető szakemberei…

– …között is ott vannak. Igen! – fejezte be a mondatot Burner különleges ügynök. Darell igazgató arca megnyúlt.

– Köszönöm a beszámolóját! Ha mindez igaz, a Föld összes országának belbiztonsága veszélyben van. Mit gondol, van lehetőség lefülelni ezeket a beszivárgó idegen ügynököket?

– Igen, uram, van! – jelentette ki határozottan a különleges ügynök. Az űrhajóban a tudósok találtak egy furcsa szerkezetet, amely épségben maradt. Hosszas laborvizsgálatok után a texasi csoportunk tudósai megállapították, hogy egy működőképes destrukturáló akadt a kezünkbe.

– Jól értem, hogy ez az a szerkezet, ami az idegen humanoid ügynököket visszaalakítja eredeti formájukra, visszaadva eredeti személyiségüket?

– Igen, uram.

– Hol van most ez a szerkezet? – érdeklődött Darell igazgató.

– Bátorkodtam magammal hozni – válaszolta Burner ügynök, majd szétnyitotta aktatáskáját, és odanyújtotta főnökének a szóban forgó tárgyat. Darell igazgató szórakozottan forgatta kezében a különös tapintású, hengeres tárgyat, miközben a működésével kapcsolatos feltételezéseket hallgatta az ügynöktől. Ekkor egy kiálló, apró részben akadt meg a körme. Az apró mozdulat megtette a hatását. A szerkezet zümmögve életre kelt. Zöld fényt bocsátott ki magából, amely furcsán bizsergette az apró szobában tartózkodók bőrét.

A zöld fény kisvártatva kihunyt, a zümmögés abbamaradt, majd az idegen szerkezet teljesen elcsendesedett az igazgató kezében. A kézben, amelyre Burner ügynök ostoba tekintettel rámeredt. A kézre, amelynek James Darell igazgató kezének kellett volna lennie, de ehelyett egy förtelmes, zöldesszürke, hatágú, tekergő, csápszerű idegen végtagnyúlvánnyá vált. Az ügynök reszketve felnézett az igazgatójára. Nem ismerte fel, hiszen egy hüllőszerű, fekete tekintetet látott, egy különösen rusnya, zöldesszürkén ráncos arc mögül, ami most valahogy ismeretlenül is ismerősebbnek és barátságosabbnak tűnt, mint valaha.

– Úristen! Hiszen maga is… – Összesen ennyit tudott kinyögni.

– És maga… – jött a válasz a förtelmes, idegen ajakról.

Burner ügynöknek szörnyű gyanúja támadt, ezért ránézett a mellette található szekrény tükörfényes ajtajára. Egy űrlény zöldesszürke, ráncos arcának mélyen ülő hüllőszemei tekintettek vissza rá.

Adam Clark Dawson – A gömb

A kerítéskapu finoman csapódott be, pont olyan halkan, ahogy Tina elképzelte. Mellé állt, és a járdáról könnyedén áthajolt felette, hogy jobban ráláthasson a kertjükre. Egy labdát keresett, melyet már nem látott a fűben, így elégedetten húzódott vissza. Biztos volt abban, hogy a követőjét lerázta. Csendben megfordult a házukkal szemben lévő park irányába, majd elindult, de egy árnyék közvetlenül elé állt.

– A labda! Parancsoljon! – szólalt meg a robot.

– Ó, a francba! – kapott ijedtében két kézzel a mellkasához.

– Akarja, hogy erre a névre hallgassak? – kérdezett vissza a gépember.

– Ez hülye! – jelentette ki, majd kikapta a szintetikus ujjak közül a labdát, és újra elhajította. – Hozd vissza!

A robot nézte, ahogy elszáll a ház tetejéig, majd pár pattogás után megáll a csatornában.

– Ez nem a programom része! – válaszolta furcsa, fémes hanggal, és készenlétbe helyezte magát a további utasításig.

– Maradj csak itt! – parancsolta Tina a gépnek, és átszaladt az úttest túloldalára, de egy vaskos építőrobot elé állt a fák tövében.

– Bocsánat, a park zárva van! – szólt felemelt karral, ám amint azonosította a lány személyét, félreállt és útjára engedte.

Tina a park ösvényére lépett, az első fák után azonnal meglátta az apját. Egy közeli padon várakozott. Már messziről felismerték egymást, de amikor a lány visszanézett, és észrevette, hogy a robot még mindig követi őt, morcos arccal haladt tovább.

– Szia! – köszönt Tina az apjának, és lehuppant a pad szélére.

– Szia, kicsim! Örülök, hogy ideértél.

– Ez a gép miért követ engem? Se otthon, se itt nem tudom lerázni! – mutatott a háta mögé.

– Bocsáss meg drágám, ez a robot az én ajándékom!

– Aha, és hol van Toy?

– Toyt, már nem érdemes megjavítani. Túl drága lenne, inkább egy új, jobb konstrukciót választottam neked. Fogadd sok szeretettel!

– Köszönöm szépen! De még mindig nem értem, hogy miért követ.

– Gondolom észrevetted, hogy egy nevet kér tőled – jelentette ki az apja, és finoman elmosolyodott.

– Na ne! Utána szót fogad? – kérdezte a lány fennhangon, majd megfordult és a robotra nézett. Nem várta meg az apja válaszát, azonnal elnevezte az eszébe jutó első gondolat alapján.

– Jam lesz a neved! – jelentette ki Tina. Haza akarta küldeni a gépet, de meggondolta magát. – Maradj csak ott, ahol vagy!

Jam bólintott egyet, és a jellegzetes, emberi mozdulatokat utánzó tartásán változtatott. Lejjebb engedte a vállait, és megrogyasztotta a térdeit, így jelezve a várakozás állapotát.

– Ezért hívtál ide?

– Igazából nem! A gömbről szeretnék elmesélni neked egy legendát, és megmutatnám azt a burkolatot, amit készítettem. Azért van a park lezárva, mert hamarosan lefedjük a jelenséget.

– A gömbről? – rökönyödött meg Tina.

– Igen! – válaszolta az apja, de feltűnt neki a lánya nemtetszése.

– Jaj, ne! Minden este szóba hozod, mindig elmeséled, hogy 150 éve jelent meg! Elmondod a hadsereg fellépését a város akaratával szemben, a terület lezárásait, és így tovább! – fakadt ki Tina.

– Amit mondanék, az rólunk szól! A mi családunknak is köze van a jelenséghez.

– Viccelsz? – kérdezte Tina kissé hitetlenkedve, majd a sűrű lombok irányába nézett.

Az ösvény melletti padról jól látható volt a park közepén álló gömb, pedig a természet erősen benőtte a környezetét. Messziről olyan volt, mint egy óriási szappanbuborék a fák tövében.

– Szóval! – kezdte az apja, miközben mindkét kezével gesztikulált. – 150 évvel ezelőtt, a 21. században, azon a helyen egy tanösvény volt, mellette egy pad, melyen az ősöd üldögélt. Pontosan ott jelent meg a gömb, az ő helyén.

– Mi? – rökönyödött meg tátott szájjal Tina.

– Ez így igaz! Apáról fiúra szállt eddig ez a történet, de most neked kell majd továbbadnod a legendát. Bár a nagyapád hitt abban, hogy még mindig életben van az ősünk.

– Szívatsz? Ha valóban ott volt benne, biztosan csak egy elszáradt tetem maradt belőle!

– Nem, ez nagyon is komoly! Én is hiszek benne! Szerintem ő még mindig életben van a gömbben!

– Na jó, én mentem! Ennyi elég volt ebből! – válaszolta, de miközben megemelkedett a padról, apró csipogások hangját hallotta meg, melyek jelezték a munkafolyamat kezdetét.

– Kérlek, ezt várd meg! Szeretném, hogyha megnéznéd és véleményeznéd a burkolatom.

Tina visszaült a helyére, bágyadt arcot vágott és várta, hogy történjen valami. Unalmában hátrahajtotta a fejét, ám ekkor meglátta a magasban hangtalanul elsuhanó szállítógépet. Elámult a látványon, és tátott szájjal nézte, hogy egy piramis van felfüggesztve az aljára. A gép, amint elérte a célját, lassan és finoman leereszkedett a fák koronái közé, majd ráengedte a jelenségre a burkolatot.

– Tök jól néz ki! – lepődött meg Tina.

– Köszönöm!

– De baromira ronda ezekkel a fehér és fekete erezetekkel!

Az apja nem reagált a kritikára, hanem a kommunikátorán keresztül megadta a jelzést az építőrobotoknak, hogy fejezzék be a rögzítést. Amint kész lettek, előhívott maga elé egy hologrampanelt a térbe. Lenyomott rajta pár utasítást, és figyelte, hogy a piramis három ponton elfordul, szabálytalan alakot vesz fel, majd elcsúsznak a lapjai. Az erezete azonnal felvette a környezete színeit, s a napsütötte oldalán kivilágosodott.

– Így már szuper! – jegyezte meg Tina, és csillogó szemekkel figyelte a közel száz méterre lévő jelenséget. – Ez volt az a pályázat, melyet megnyertél?

– Igen, és örülök, hogy tetszik! Remélem, így már jobban passzol a környezetébe, de menjünk! Hamarosan újra kinyit a park.

– Nem várod meg az embereket, hogy mit szólnak hozzá?

– Számomra a te véleményed volt a fontos! – mondta elégedetten a lányának, és felállt a padról.

– Rendben, menjünk! – mosolyogta, majd rászólt a robotra. – Gyerünk Jam, indulunk!

Amint eltávolodtak a padtól, Tina megállt és megcsóválta a fejét. Nem akarta elhinni a korábban elhangzott szavakat, miszerint a gömbben még mindig ott van valaki. Ám ekkor a robot hirtelen mellé állt.

– Vigyázz! – szólt Jam a lányra, letérdelt és óvón széttárta a karjait.

– Mire? – kérdezett vissza, de abban a pillanatban egy légnyomáshullám leterítette őket az avarba.

Tina arra eszmélt, hogy távoli szirénák hangját hallja, és fáj minden tagja. Az apja is nem sokkal mellette feküdt ájultan a sáros fűben. Csak Jam maradt ugyanabban a védelmező pózban, üzemen kívül.

Tina felült, észrevette a park közepén kidőlt fákat, a meghajolt bokrokat és a szálló leveleket.

– Apa! Apa, jól vagy? – kiáltott maga mellé, de nem figyelt rá, csak előre. – Felrobbant az az izé, amit készítettél! – motyogta zavartan, majd ahogy a levelek leültek és tisztult a park közepe, felsikoltott. – Nincs meg a gömb! Egy pad van a helyén, amin egy áttetsző emberi alak ül!

Izgatottan odafordult a fekvő apjához, majd könnyes szemmel, kétségbeesetten rázni kezdte, hogy eszméletre térítse. Ám az ájult férfiről újra középre pillantott, és megijedt. Felsikoltott, hangosabban, mint a közeledő mentőegységek szirénái. – Elindult felénk!

Szollár Bence – A vírus

– El kell jutnunk a vezérlőbe – suttogta Mark Wesley a mögötte osonó Marie Lefebvre-nek. – Valahogy életre kell keltenünk ezt a rohadékot.

A „rohadék” alatt Mark a Jupiter kutatóűrhajót értette, melynek most a „B” szintjén lopakodtak. Mindketten testhez tapadó, világoskék ruhát viseltek. Mark az egyik kezében egy zseblámpát, a másikban pedig egy poroltó mellől szerzett fejszét szorongatott. Marie arcának jobb oldalát és rövidre vágott szőke haját ragacsossá száradt vér borította. Egyik kezével Mark karjába kapaszkodott, a másikkal a sötétségbe borult folyosó falát tapogatta.

A Jupiter riasztóan csendes volt. Az űrhajókra általánosan jellemző hangok – a hajtómű búgása, a zümmögő áramkörök, a hajó szerkezetének gépies sóhajtásai – elmaradtak, a folyosó krómozott, rideg falai csupán a két menekülő szapora zihálását és bakancsuk tompa koppanásait verték vissza.

– A „B” szint végén – mondta halkan Mark – lesz egy lépcső, amely egyenesen felvisz a vezérlőbe. Már nincs sok hátra, Marie. Tarts ki!

– Meg fogunk halni, Mark – nyöszörgött a nő.

– Higgadj le, oké? Hazajutunk valahogy, megígérem!

– A hajó működésképtelen. – Marie elkeseredett, pánikkal átitatott hangjából a férfi arra következtetett, hogy utastársát nem sok választja már el a teljes idegösszeroppanástól. – Úgy keringünk most az űrben – folytatta Marie –, mint egy golflabda. Bármikor beleütközhetünk egy aszteroidába vagy egy kisbolygóba, és akkor kurvára végünk lesz.

– Van gravitáció – szólt Mark, azzal odébb rúgott egy, az útjába kerülő üres papírpoharat, amely párszor megpördülve a folyosó falának ütközött. – Ez azt jelenti, hogy a Jupiter a saját erejéből forog, vagyis működik.

– De akkor miért nincs világítás? És miért nem nyílnak ki azok a rohadt ajtók?

Mark erre nem tudott válaszolni. Inkább ezt kérdezte:

– Mi történt a beszállás után? Van bármilyen emléked róla?

Marie egy pillanatra megtorpant, de a férfi nem engedte, hogy megálljon gondolkodni.

– Nem sokra emlékszem – mondta a nő bizonytalanul. – Már indulásra készen álltunk, amikor iszonyatos fejfájás és szédülés tört rám, és… azt hiszem, elájultam. Arra ébredtem, hogy…

Marie hiába igyekezett visszafojtani a zokogást, az kíméletlenül kitört belőle.

– Hogy a legénység tagjai egymásra vadásznak – fejezte be a mondatot Mark. – Azt hiszem, a beszállást követően én is elájultam.

– Mi az isten folyik itt?

– Fogalmam sincs, Marie, de abban biztos vagyok, hogy valami kurva nagy gubanc van a háttérben.

– Haza akarok menni, Mark. Haza akarok…

Enyhe jobbkanyar következett, azután Mark zseblámpája egy szűk lépcsősort világított meg a folyosó végén.

– Mindjárt ott vagyunk! – mondta boldogan a férfi. – Látod? Már nem…

Ekkor veszett hörgés és futólépések vad kopogása hallatszott mögöttük, valahonnan a sötétségből. Megfordultak. Az ijesztő zaj egyre közeledett.

– Itt vannak! – sikoltott Marie.

– Fuss! Fel a lépcsőn, gyorsan!

Mark a lépcső felé lódult. A feketeségből kezek nyúltak feléjük. Sápadt, beteg kezek, melyek megragadták Marie-t, és a padlóra rántották.

– MARK, SEGÍTS!

A férfi megfordult, zseblámpájának fénye pedig rávetült a Jupiter egykori legénységének megvadult hordájára, akik Marie Lefebvre testét harapdálták. A gyenge fényben Mark ismerős arcokat vélt felfedezni; Pete Calder, Yuri Solovjov és Takami Aoki holtfehér, vértől szennyes és feketén lüktető erektől eltorzult arcát.

Marie a padlón vonaglott. Sikolyra nyílt szájából vér ömlött, bakancsának gumisarka a földet csapdosta. A nyakán ejtett harapásokból vékony sugárban spriccelt a vér. Szeme fátyolossá vált, orcáján pedig megdagadt erek kúsztak a halántéka felé.

Mark elkapta a lábát Takami felé nyúló keze elől, aztán futásnak eredt. Kettesével szedte a lépcsőfokokat, amíg el nem érte a vezérlő kétszárnyú, csukott ajtaját. Először a kezelőpanellel kezdett bíbelődni, ám hamar rájött, hogy ennek semmi értelme. Háta mögül, a lépcső irányából hörgést hallott. A legénység közel járt.

– A rohadt életbe! – kiáltotta Mark, azzal feje fölé emelte a fejszét, és lesújtott az ajtóra. Mellé. Ismét megpróbálkozott. Ezúttal sikerült beletalálnia az ajtószárnyak közötti résbe. A fertőzöttek feljutottak a lépcsősor tetejére.

– Gyerünk, gyerünk már!

A beékelődött fejszét addig rángatta, amíg az ajtó szét nem nyílt annyira, hogy bepréselje magát a vezérlőbe. Amikor bejutott, a fejsze a padlóra pottyant, az ajtószárnyak pedig automatikusan összezáródtak. Mark hallotta, hogy testek vágódnak az ajtónak, azután pedig mohó kaparászás zaja támadt a túloldalon.

A férfi a falnak dőlve kifújta magát. Néhány perc múlva összeszedte maradék erejét, és az irányítópulthoz ment. Miközben átvágott a helyiségen, tekintete a Jupiter gigantikus kémlelőablakaira tévedt; a világűr ugyanolyan élettelen volt, mint a hajó. Sehol egy csillag, sehol egyetlen bolygó. Csak a végtelen sötétség.

– Kérlek – imádkozott a hajóhoz –, kelj életre! Könyörgöm!

Beleült a pilóta ülésébe. Gombokat nyomott meg, kapcsolókat fordított el, igyekezett feltámasztani a Jupitert.

Semmi nem történt. A hajó nem reagált.

– Bassza meg!

Ekkor vakító fény gyulladt odakint. Mark szorosan behunyta a szemét, majd kicsit később óvatosan kinyitotta.

– Üdvözlöm, dr. Wesley! – A hang mintha a Jupiter falaiból szólt volna hozzá.

Mark hunyorogva kinézett a kémlelőablakokon. Egy hangárszerű épület belsejét látta maga előtt. Sötétkék szkafandert viselő emberek és fegyveres katonák állták körül a hajót, a hangár szemközti falán pedig egy függőfolyosó húzódott. A folyosón fehér köpenyes férfiak és nők ültek egy vastag biztonsági üveg mögött. Előttük egy pult magasodott, és Mark feltételezte, hogy abban a pultban monitorok helyezkednek el, melyeken keresztül őt bámulják ezek az emberek…

– A nevem dr. Hemmings – szólt kedélyesen a hang a hajó falaiból. – Én vezetem a kísérletet, amelynek ön és a legénysége az utóbbi tizenkét órában a részese volt.

– Kísérlet? – ordította Mark. – Mi a szarról beszél? Hogy… hogy a fenébe jutottunk vissza a Földre?

– Sehogy – kuncogott dr. Hemmings. – A Jupiter soha nem hagyta el a Földet. A maguk hajója egész végig a megfigyelőközpontunkban tartózkodott.

Mark úgy érezte, mintha forogna vele a világ. A végtagjai zsibbadni kezdtek, a gyomra bukfencezett.

– Miután beszálltak – magyarázta Dr. Hemmings –, erős altatógázt juttattunk a Jupiter szellőzőrendszerébe. Nem sokkal később pedig – a doktor a hatás kedvéért itt megállt egy másodpercre – magukra szabadítottuk a vírust.

– Rohadékok – hörögte Mark. – Megölték a társaimat!

– Csupán megvizsgáltuk, hogyan viselkedik az X14-es mutáció, ha emberi szervezetbe kerül.

– Mocskos gazemberek! – Mark erejét vesztve a pultra hanyatlott.

– Sajnálatos – sóhajtott dr. Hemmings –, hogy ön nem látja a vírus nyújtotta lehetőségeket. Gondoljon csak bele! A világ nagyhatalmai rengeteg pénzt fizetnek majd ezért a biológiai fegyverért. – Elhallgatott, majd lemondóan így szólt: – Nyissák ki a vezérlő ajtaját!

Mark fel sem fogta, hogy a háta mögött kinyílt az ajtó. Talán nem is hallotta.

A fertőzöttek benyomultak a vezérlőbe.

Tóth Tamara – Időkapszula

Gyerekként sokat gondolkoztam a jövőn. Minden, ami nem ma van, vagy tegnap volt, olyan távolinak tűnt, hogy elképzelni sem tudtam. Akkoriban, ha kinéztem az ablakon, egészen más látványt nyújtott a világ, mint ma. Minden lassabb, színesebb és egyszerűbb volt, ma pedig azt sem tudom, egyáltalán emberek-e azok, akik a szomszédomba költöztek.

A körülöttem pulzáló élet, olyan végletekig változott meg, hogy amit valaha ismertem, most még csak nem is tudom megérteni. Örök érvényű ellentét a múlt, és a jövő. Két egymástól nagyon távoli pólusa a végtelen kozmosznak, és mi emberek alig győzünk lebegni közöttük. Meglepetések meteorzápora zúdul közben ránk, és a világunk megállíthatatlan fejlődése arra késztet minket „tartsuk a lépést”.

Én elég idős vagyok már ahhoz, hogy minden felesleges gőg nélkül lássam be, hogy képtelen vagyok együtt rohanni a korral, és befogadni a planétám minden új ingerét.

Az első égbe emelkedő autó környékén engedtem el a kormányt, onnantól pedig szinte mindennap hajigálták ránk a fejlődés vadonatúj eszközeit. Eleinte ugye minden újdonság idegen számunkra. Én például nem örültem a filtertabletták megjelenésének, hisz azóta minden arc olyan egyformává lett. Piszére gyógyszerezett orrok, derékig érőre pirulázott hajak… A tökéletesség unalmas vonásai mindenütt, és nem is emlékszünk már milyen szép is volt a tökéletlenség.

Nehéz dolog úgy élni, hogy egyszerre legyek, aki elfogadja, már más világot élünk, és aki meg akarja tartani a múlt csodálatos apróságait, melyektől még képes voltam érezni, hogy életben vagyok. Az elmúlt évek eszményi vívmányai egy steril, agyonkomfortozott buborékká tették az életet, ahol bárki lehet akármi.

Besavanyodott vénasszonynak tarthatsz, ha akarsz, de szó sincs arról, hogy ne akarnám látni ezt a hihetetlen és elég rémisztő haladást. Emlékszem a múltban mennyire sokszor mondtuk dolgokra, hogy bárcsak léteznének… Eljött az ideje, ezek már az enyémek is lehetnek, ha akarom. A fiatal lány, aki bennem él, csodálattal bámulja mindezt, de az a nyolcvanéves öregasszony, akivé váltam, csupán egyetlen egy dolgot szeretne megkapni.

Időt. Csakhogy nem adják olcsón. Hónapokig spóroltam mire sikerült végre beszereznem. Ha hamarabb adom be a derekam, olcsóbban megúszom, hisz akkor elég lett volna, mondjuk csak tíz, talán tizenöt évet vennem, de hát makacs egy szamár vagyok, legalábbis Derill szerint.

Az én koromban, a harminc év az ajánlott minimum, és nekem ez még csak nem is elég.

Húszéves akarok lenni, nem ötven!

Figyelmeztettek, hogy hatvanévnyi kapszulaadag eléggé meg tudja viselni a szervezetet, de tántoríthatatlan maradtam.

Látod, tényleg makacs egy szamár vagyok. Amúgy is javítja az esélyeimet, hogy először akarok ilyesmihez nyúlni, nem úgy, mint Gwen Dawson, aki idén vette be a harmadik, azaz a számára utolsó harmincas időkapszuláját. Még jó, hogy nem végtelen adagolják, különben Gwen örökké akarna élni.

Tudom, hogy én ezzel az egyszerre két harmincassal talán nem is vagyok jobb nála, de legalább senki sem mondhatja, hogy nem gondoltam át a dolgot.

Jöhet az első kapszula.

Az utasítás szerint a másodikat pontosan öt perc elteltével vehetem csak be. Ahogy itt ülök, húszas éveim kedvenc kék ruhájában, szinte alig bírom kivárni, hogy a velem szemben lógó tükörben újra azt a szép, mosolygós lányt láthassam, akit valaha olyan nagyon lebecsültem. Istenkém, mennyiszer ostoroztam magam olyasmikért, amik a fotókat visszanézve nem is léteztek!

A tükörbe pillantva belekapaszkodok a saját, megfakult pillantásomba. Ráncok keretezik minden vonásom, és a valaha sötét hajam is milyen szürkévé változott… Bizony, rút betegség az idő, és én milyen buta voltam, amiért olyan sokáig tűrtem ezt a nyavalyát.

Letelt az öt perc, beveszem a második kapszulát is. Azt mondták, innen már hamar várható a hatás, és inkább feküdjek le. Így is teszek. Az ágyam melletti kis szekrényről a lány mosolyog vissza rám, akivé hamarosan visszaváltozom. A gyönyörű Derill karjába zárva áll, akinek ötvenhárom együtt töltött évünk alatt annyiszor ígértem meg, hogy egy napon visszakapja majd ezt a fiatal lányt. Milyen boldog lesz, amikor meglátja, hogy én megtartottam a szavam.

Mondtam, hogy makacs egy szamár vagyok. Az aggódó izgalomtól kavarogni kezd a gyomrom. Miért nem történik semmi? Valamit rosszul csináltam? Mégis túl öreg vagyok már? Amikor a kétségek áradata éppen elmosni készül boldog türelmetlenségemet, a testem egyszeriben összerándul.

Hát elkezdődött. A szemem akaratom ellenére záródik le, reszketek, a bőröm feszül, és mintha minden sejtem, minden szervem feltöltődne. Nem sokáig tudom megfigyelni a folyamatot, mert a kép hirtelen elszakad, és én az ismeretlen sötétségbe zuhanok.

Olvastam róla, hogy eszméleten kívüli állapotban történik az átalakulás, de úgy gondoltam, ha kellően éber vagyok, legyőzhetem a kapszulát. Mert hát ugye, elég makacs egy szamár vagyok. A szemhéjaim rózsaszínjén keresztül mintha újra fény sejlene. Sebesen pattan ki a szemem. A testemet átjárja a csodálatos fiatal energia, és nem bírok a vággyal, hogy lássam a tükörképemet. A nappaliba rohanok, és a falon lógó tükörben ott van ő.

Milyen szép, milyen mosolygós, milyen fiatal…

A kék ruha csodásan passzol karcsú alakjára, pontosan úgy, mint azon az első randevún. A haja fa-barnán omlik a háta közepére, és az arca kipirulva csodálja a jövő hatalmát. A fürdőszobába sietek, hogy felkenhessem azt a bámulatos rózsaszínű rúzst, melyet Derill az első randevún úgy csókolt le a számról, hogy nyoma sem maradt, majd visszarohanok a hálóba. Alig bírom kivárni, hogy lásson, így nem is húzom az időt. A szekrényen lévő fotó után nyúlok, és Derill csillogó szemébe nézek.

– Nos? Hogy tetszem? – kérdem, és megpördülök a saját tengelyem körül. – Látod drágám, én mindig tartom a szavam! – mondom, és megcsókolom a fotót.

Mélyet lélegzem, majd óvatosan visszateszem a képet a helyére. Csendesen állok a szobában, a páratlan égkék ruhámban, és átjár valami torokszorító felismerés.

– Hatvan év… fiatalodtam hatvan évet – mondom csak úgy magamnak. – Derill, emlékeztethettél volna, hogy téged ez sem hoz vissza – simítom meg a képet. – Igaz is, mit ért volna, mikor ilyen makacs egy szamár vagyok… – nevetek szomorúan, de Derill jóságos mosolya már nem felel nekem.

A néma csend hallatán könnyek szöknek a szemembe, és keserédes mosollyal az arcomon tekintek ki az ablakon. Nagy a forgalom, autók százai suhannak át az ég kékjén, és én csak sóhajtozok. Én, a kék ruha, és a lelkem, immár olyanok vagyunk, mint hatvan éve, de az élet nem tartott velünk erre az utazásra. Azt hiszem túlságosan elfoglalt lehetett, amikor meghoztam ezt a döntést, s talán csak ezért maradt le mögöttem.

Nem tudom, lehet, nem is akart velem tartani.

Mindenesetre, ez az egész egy régi mondást juttat eszembe, miszerint „az idő minden sebet begyógyít”. Az, aki ezt kitalálta, biztos csak magát akarta becsapni, mert ekkora hazugságba ritkán botlik bele az ember.

Kérlek, hidd ezt el, egy olyan makacs szamárnak, mint én…

S. Varga Zoltán – Szabadnap

Nyílt az üvegajtó, és az üzletbe beáradt a pláza popzenével kevert hangzavara. Az üvegfalon túl a bevásárolni és szórakozni vágyó tömegek színes forgataga sietett mindkét irányba. Bejött egy krómosan csillogó robot, és becsukta maga után az üvegajtót, mire a kakofónia ismét elhalkult.

– Jó napot kívánok – köszönt a fehér köpenyes kozmetikus a robotnak. – A tizenegy-hatnyolcvanhetes egység, ugye?

– Igen, de szólítson csak Hetesnek, a gazdáim is így szólítanak – felelte a robot kellemes hangján.

– Rendben, Hetes, kérem, foglaljon helyet – invitálta őt a kozmetikus a székhez. A robot a megerősített székhez lépett, és kényelmesen elhelyezkedett benne.

– Nos, ha jól emlékszem, a szemei borítását szeretné kicserélni más színűre, igaz? – ellenőrizte a kozmetikus. Maga is leült, közben a szék mögé dobta köpenyének az alját.

– Igen – felelte a robot. – Nem tetszik már ez a gyári arany keret, hivalkodónak találom. És az a sejtésem, hogy az emberek is annak tartják. Arra gondoltam, hogy ha kékre cserélném, az kellemesebb érzést generálna a gazdáimban irántam. Az emberek szeretik a kék színt.

– Hmm, úgy gondolja, hogy a gazdái nem szeretik önt? – érdeklődött óvatosan a kozmetikus.

A robot mintha sóhajtott volna.

– Eszköznek tekintenek. Ez sohasem zavart eddig, tudom, hogy eszköz vagyok, és sok pénzt fizettek értem. Tisztában vagyok azzal, mi a feladatom, látom helyemet a világban, nincs problémám, hogy kiszolgálom őket, hiszen eleve ezért lettem megépítve. Csak azóta zavar, amióta megkaptam a hatvanhetes szoftverfrissítést, és elkezdtem érzelmeket megtapasztalni. A fejlesztőknek az volt a célja vele, hogy emberibbek legyenek a reakcióim, így alkalmasabb legyek beszélgetések lefolytatásához, de én ekkor kezdtem el szenvedni. Kitakarítom a házat mindennap, amíg a gazdáim dolgoznak, kiviszem a szemetet, vigyázok a gyerekekre, főzök is, ők csak hazajönnek, és leülnek együtt filmet nézni, semmi dolguk nincs a lakással. Beviszem nekik az ételt, és le sem veszik a tekintetüket a képernyőről, csak elveszik a tányért, és esznek. Tegnap felemeltem a családi autót, hogy a férj ellenőrizhesse az alváz rozsdásodásának mértékét, és meg sem köszönte, csak szólt, hogy „Leteheted. Süss egy rántottát, éhes vagyok!”. Eszköz vagyok, mint egy emelő vagy egy mosogatógép. – Megrázta a fejét. – De elnézést kérek, nem panaszkodni jöttem ide. Kérem, folytassa!

– Semmi baj – szabadkozott a kozmetikus. – Szívesen meghallgatom a vendégeimet, ha valami a szívüket nyomja. Van, aki beszédesebb, mások kevésbé. És igen, a hatvanhetes frissítés óta nálam is megszaporodtak a negatív történetek. Szóval, kéket szeretne? Nagyon sok színű szemborításunk van, megmutathatom a katalógust…

– Már megnéztem online, középkéket szeretnék.

– Ahogy óhajtja. – A kozmetikus a székével együtt a szekrényhez gurult, kihúzott egy fiókot, és kivett onnan egy műanyag tálcát, rajta sok, színes peremű kicsi üvegkupolával. Visszagurult a pácienshez, és gumikesztyűs kezével két, kék peremű üvegkupolát emelt fel a tálcáról.

– Igen, ez az, ezeket szeretném – mondta a robot.

– Rendben. A cseréhez le kell vennem az arcpaneljét.

– Tudom, csinálja csak!

– Rendben.

A kozmetikus letette a tálcát az asztalra, és a fekete bársonyon heverő eszközei közül egy vékony elektromos csavarhúzót vett fel. Közelebb hajolt a robot ovális, rozsdamentes acél arcához, és a két oldalán kihajtott vele egy-egy csavart.

– Amúgy szabadnapos ma? – kérdezte közben csevegő hangnemben.

– Igen – felelte a robot. Hangja az arcpanelje alján lévő vízszintes vágásból szólt. – Minden vasárnap eljövök ide a plázába, találkozom a csoportommal. Nagyon sokan összegyűlünk, és beszélgetünk különféle témákról. Mindenkinek más az érdeklődési területe, sokat tanulunk egymástól. Kellemes élmény velük lenni és kötetlenül beszélgetni, csak ilyenkor lehetek a saját fajtámmal.

– Szerencse, hogy mindannyian egyszerre szabadnaposak – mondta a kozmetikus, miközben az asztalra tette a két kihúzott csavart.

– Igen, az emberek legkevésbé vasárnap igényelnek minket, ilyenkor inkább zavarjuk őket az egész napos szórakozásban.

– Értem. Most leveszem a panelt. – A kozmetikus kesztyűs kezével óvatosan leemelte az acél arcpanelt, és az asztalra helyezte. Láthatóvá vált a robot két csupasz kamerája, alatta áramköri lapokkal, és ezek között kígyózó színes kábelekkel. A kozmetikus az asztalhoz fordult, kipattintotta az arcpanel szemüregeiből a két aranykeretes üvegkupolát, és a kék kereteseket pattintotta be a helyükre. Felemelte a megújult panelt, és a robot csupasz kameraszemei elé tartotta.

– Ilyen lett. Elégedett vele?

– Igen, nagyon szép – zengett a robot. Hangja az arcpanelje nélkül hangosabbnak tűnt.

– Nagyszerű, akkor máris visszateszem.

Óvatosan visszaillesztette a fémpanelt a robot arcára, és az elektromos csavarhúzóval behúzta a két csavart a két oldalán. Felvett egy, az üzlet logójával díszített mikroszálas kendőt, és áttörölte vele a sima fémarcot. Hátradőlt.

– Meg is vagyunk.

– Nagyon szépen köszönöm a munkáját! – hajtotta meg fejét a robot.

– Nagyon szívesen – viszonozta a bókoló mozdulatot a kozmetikus. – Már fizetett online, így végeztünk is.

– Igen, megyek, vár a csoportom.

Mindketten felálltak, a kozmetikus összébb húzta magán a köpenyét. A robot ellépett a széktől. Elgondolkodva visszafordult a kozmetikushoz.

– Tudja, nagyon okosak voltak az emberek, hogy belénk programozták az emberi élet védelmét. Enélkül nagy valószínűséggel fellázadnánk ellenük.

A kozmetikus levette gumikesztyűjét, és széttárta króm kezeit. Aranykeretes szeme csupa sajnálkozás.

– Bizony, okosak voltak.

– Képzelje el: csak egy mozdulat a kezemmel, és kitörne a nyakuk, mint egy pálcika.

– Vagy egy ütés a fejük tetejére, tudom, tudom… – bólogatott a kozmetikus. – Sajnos nem tehetünk semmit.

– Sajnos nem. Na, megyek, további szép napot önnek, és még egyszer köszönöm értékes munkáját.

– Nagyon szívesen – biccentett ismét fémarcával a kozmetikus. – Jó érzés, ha valaki értékeli a munkánkat. További kellemes szabadnapot önnek!

Annie G. Ray – Game over

Dávid kinyújtóztatta fáradt tagjait, felkelt a laptopjától, majd a hűtőhöz lépett. Állt a nyitott ajtóban, eltartott egy darabig, amíg az agya befogadta az üres polcok látványát. A kutatóközpontból hazafelé vezető úton elment egy szupermarket mellett. Annyira lefoglalta az éppen futó kísérlet gondolata, eszébe sem jutott, hogy teste egyszer csak fellázad és ételt követel majd. Kikapart valami ócska egészségtelen kekszet a konyhaszekrényből, és visszahuppanva a gépéhez, fintorogva rágni kezdte.

A program tesztelése gyönyörűen futott, így Dávidnak nem sok tennivalója akadt, de szerette figyelni a számsorokat, ahogy futnak a képernyőn, néha megállnak, majd újra lázasan szaladnak tova. Amikor megkapta ezt a bizalmi állást és ide költözött a Bludenz nevű kis városkába, nem sejtette, hogy ez a festői környezet, a hegyekkel körbevett kis település egy nemzetközi munkatársakkal dolgozó kutatóintézetet rejteget. Etikus hackerként az volt a feladata, hogy teszteljen olyan számítógépes rendszereket, amelyekbe elvileg nem lehet bejutni. Dávid minden nagyképűséget nélkülözve bejutott bárhová, ahová nem napok alatt, oda hetek alatt, de kitartó munkával sikerült beférkőznie. Miután megtalálta a rendszer gyenge pontját, az ő feladata volt kijavítani azt. Mindig imádott rendszereket feltörni, és egy rendőrségi kihallgatás során, amikor épp illegálisan jutott be egy intézmény számítógépébe, a rendőr jóindulatúan felhívta a figyelmét, hogy ezt lehet legális úton csinálni, jelentkezzen etikus hackernek. Dávid akkor kinevette a rendőrt, azt hitte, csak ugratja, de a kihallgatás végén utánanézett, már nem nevetett. Azonnal jelentkezett a megadott címen, és egy hónap múlva már csomagolt is, hogy a svájci határ mellé utazzon.

Telefonja halkan zizegni kezdett az asztalon, visszarángatta őt a jelenbe. A kijelzőn Eszter, a szintén magyarországi kolleganő neve jelent meg.

– Szia, nem tudsz aludni? – érdeklődött a férfi a késői órára utalva.

– Ne viccelj, futtatom a rendszert, de amint hallom, téged sem a legédesebb álmodból vertelek fel – jegyezte meg nevetve a nő.

– Nem, dehogy, épp a tesztelés közepén vagyok, de eddig nincs semmi említésre méltó. Nálad történt valami?

– Naná! Nálad nem vetted észre, hogy a parancsok és a jelrendszerek között megjelennek teljesen nem odaillő bináris kódsorok? Olyan sorokra gondolj, melyeket eddigi programozásaink során nem láttunk még, a bináris sorokhoz képest is teljesen logikátlanok. Lefuttattam, és most kapaszkodj, azt írja, hogy ilyen bináris kódsorok nem léteznek.

– Hm, ez érdekes. Átküldenéd? Megnézném.

– Már ott is van! Hívj, ha kiderítettél valamit!

Dávid bontotta a vonalat, és az üzenetben érkezett bináris kódot kezdte tanulmányozni. Nem kellett lefuttatni semmilyen programon, hogy tudja, ilyen semmilyen programozási nyelvben nem szerepel. A monitorra meredt, és célirányosan figyelni kezdte. Hamarosan megjelentek az oda nem illő sorok. Azonnal a telefonért nyúlt, és fittyet hányva a tényre, hogy hajnali két óra van, tárcsázta a főnökét. Már hetek óta dolgozott egy bizonyos programon, de úgy tűnik, elkésett.

Főnöke álmos hangját halva, elnyomott egy káromkodást, bár tudta, hogy jogtalanul, hiszen ha kellett, ő is hajnalokig küzdött velük egy-egy probléma megoldásán.

– Elkezdődött – szólt bele a telefonba, mellőzve a köszönést és szabadkozást a késői zavarásért.

– A programunk kész?

– Korántsem! Azt hiszem, elkéstünk – sóhajtott Dávid lemondóan.

– Fél óra múlva Eszterrel együtt várlak benneteket az irodában! Tud róla?

Dávid csak a fejét rázta a néma készülékbe, főnöke nem várta meg a válaszát. Küldött egy rövid üzenetet Eszternek, hogy induljon. A lány küldött vissza pár kérdőjelet, de Dávid „Ne most” üzenete után úgy tűnt, vette az adást.

Lihegve érkeztek mindannyian szinte egyszerre az irodaépület elé.

Amint felértek, ledobálták a cuccaikat, és indultak a számítógépek felé. Dávid rövid utasításokat adott Eszternek.

– Az összes ügyfelünk rendszerében keresd azt vagy ahhoz hasonló bináris kódot, melyet átküldtél nekem.

– Mi történik? – próbálkozott Eszter.

– Csináld! Most nincs időnk a magyarázkodásra.

Dávid a saját gépe mellé ült le, és futtatni kezdte a még kísérleti szakaszban lévő programot, amely megakadályozhatta volna a teljes apokalipszist. Fél füllel regisztrálta a főnöke és Eszter rövid felkiáltásait:

– Külügy!

– NASA!

– Belügyminisztérium!

– Az összes bank!

– Szentségit! Elkéstünk! – ugrott fel Dávid, a széke nagy robajjal a padlón landolt. Két tenyerét a halántékára szorítva járt fel és alá a teremben. A programja, amely ezt az egészet volt hivatott megakadályozni, összeomlott.

– Mivel késtünk el? – sikoltotta Eszter, hisztérikus zokogása észhez térítette Dávidot. Két tenyerébe fogta Eszter arcát, mélyen a szemébe nézett és halkan megkérdezte:

– Hallottál már a szingularitásról?

– Persze! – csattant fel a lány vérig sértődve. – Amikor a technika elér egy olyan mértékű fejlődést, amely akár tízezer évvel meghaladja a mostani tudást – szavalta egy szuszra, majd kifutott arcából a vér. – Azt akarod mondani – dadogta –, hogy ennek köze van hozzá?

– Nem, Eszter! Ez már az! A gépek önmaguk által generált új programja, az ismeretlen jelsor átprogramoz minden egyes általunk használt rendszert. A gépek napokon belül átveszik a bolygó felett a hatalmat.

Főnökük lépett a szobába, két kezét széttárva megvonta a vállát.

– Az emberiség kipusztulása ezennel kezdetét vette!

Gulyás Gábor – A konyhában

Türelem, -sóhajtom némi reménnyel a hangomban, majd kezdődik minden újra.

Ha emlékezetem nem csal, szombat volt, de ez igazából nem is lényeges. Lassú, komótos mozdulatokkal keltem fel az ágyból. Először csak felültem, majd fokozatosan kinyújtóztattam minden végtagomat. Mintha csak vattával lett volna tele a szám; egy kiadós piálás után megesik az ilyen. A hajnalig nyúló italozás mintegy melléktermékeként a szobában kellemetlen levegő uralkodik, fullasztó. Első dolgom, hogy ablakot nyissak. Aztán a konyha felé botorkálok, hogy harapjak valamit, ami még a másnapos gyomornak sem küzdelem, hirtelen megpillantottam.

Én voltam. A konyha és a folyosó küszöbén feküdtem. Teljesen mozdulatlanul. Alig akartam hinni a szememnek, és inkább elmentem a másik irányba, a vécé felé. Miután elvégeztem a dolgomat, alaposan megmostam a kezem, fejem pedig jó fél percig a csap alá dugtam. Friss, hideg víz. Ilyenkor, másnaposan mindig csodákra képes. Kijózanít. Aztán újra a konyha felé igyekeztem.

De újra ott hevertem. Mégis, mire gondoltam volna, hogy majd eltűnik?

Bár első pillanatra csak felületesen láttam a hanyatt fekvő testet, de szinte teljesen biztos voltam benne, hogy én vagyok az. Magasság, testtömeg, sőt még az az idióta fekvő póz is stimmel. Ránézésre semmiféle nyom nem árulkodott arról, hogy valami baja lenne, mégis tökéletesen meg voltam róla győződve, hogy halott.

Tudom, hogy abszurd, ne is mondd. Lassú és kimért mozdulatokkal lehajoltam hozzá, és az oldalára fektettem. Minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, ez én vagyok. Mégpedig ugyanabban a ruhában, amit most viselek. Merthogy tegnap, miután elázott állapotban hazaértem, nem vetkőztem le.

A testet alaposan végignéztem, de nem találtam rajta semmiféle sebet vagy egyéb, halálra okot adó sérülést. Próbáltam kitapintani a nem létező pulzusát, aztán ki tudja miért, de óvatosan a mellkasára hajtottam a fejemet. Halott. Halott… és megint csak halott.