A LEGELSŐ TÖRVÉNY

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

RÓNASZEGI MIKLÓS

A LEGELSŐ
TÖRVÉNY

FANTASZTIKUS NOVELLÁK

Első kiadás: Móra Ferenc könyvkiadó Budapest,

© Rónaszegi Miklós

Négy korsó sör 1977

A legelső törvény 1988

A rovarok lázadása 1969

Kamaszkor 1984

Az ördögi liquor 1972

A fényoszlop 1986

Globália nagy ünnepe 1990

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-9-1

www.ronaszegimiklos.com

NÉGY KORSÓ SÖR

– Mondja, miért issza, ha utálja?

– Már megint kezdi?

– Nem vagyok vak. Látom. Valahányszor beleiszik, fintorog, és összeszorítja a szemét, mint aki orvosságot nyel. Még a kalapját is a szemébe húzza. Utálja.

– Ja… hát erre gondol?

– Miért csinálja?

– Úgyse hinné el.

– Honnan tudja?

– Még senki sem hitte el.

– Nyögje már ki, miért hunyja le a szemét, ha iszik?

– Hogy a feleségem meg ne lássa. Nem szereti, ha kocsmázom.

– Hol van a felesége?

– Otthon.

– És meglátja?

– Könnyen lehet.

– Könnyen lehet, hogy maga hülyének néz engem. Tudja mit…

– Na, ugye, hogy nem hiszi.

– Maga itt nyakalja a sörét, a felesége pedig a lakásukból mindent lát. Mondja, mi a maga felesége? Spiritiszta?

– Egyszerű háziasszony. Ül a tévé előtt. Mostanában mindig a tévé előtt ül.

– Maga pedig itt hunyorog. Fantasztikus!

– Úgy, ahogy mondja. Fantasztikus. Ilyesmit nem lehet kitalálni. Az ilyesmi vagy megtörténik, vagy nem.

– Aha!

– Ha nem hiszi, minek meséljem? A sörömet már úgyis megittam… Akkor talán el is köszönök…

– Várjon. Meghívom egy pofa sörre. És meséljen!

Az első korsó sör

Úgy nézzen rám, hogy pár hónappal ezelőtt még dugig voltam pénzzel, akár egy perselymalac. Nincs valami különös szakmám, de olyan helyen dolgoztam, ahol mindennek tízszeres az ára. Fényképész vagyok, plusz fotólaboráns specialista, hát gondolhatja, hogy megbecsültek a Magyar Marskutató Intézetben. Amióta a Szaturnuszra meg a Marsra kihelyezett robotok kis fotonkapszulákban lődözik haza a kutatási anyagot, a mikrófelvételek kidolgozását nem bízták másra, csakis énrám. Nincs olyan gyári eljárás, amin ne tudnék még finomítani, és nincs olyan pici kép, amit én ki ne tudnék nagyítani… Hát mit mondjak, egy ekkora kockáról, mint a kisujjam körmének a fele, látja, akkora képet nagyítok, mint itt a kocsma plafonja. Nem kis dolog. A filmek finomszemcsés szerkezetéről hallott már? Nem baj. Elég az hozzá, hogy szerettek és megbecsültek, annál is inkább, mert amióta a világpolitikában megint nem férnek a bőrükbe a nagy krapekok, azóta sok disznóság történt a kapszulákkal. Odaát, no érti, odaát szerették volna befogni ezeket a parányi küldeményeket. Egy fotonrakéta kapszula nem nagyobb, mint a töltőtollam. Ólomból van. A végén egy kicsi irányítógömb. A robot kilövi egyenesen a mi irányító lézersugarunkra, amely szépen belevezeti a mágneshálóba. Persze odaátról is felirányítottak lézersugarakat, hogy eltérítsék a kapszulákat, de a frekvenciát az istennek sem találták el. A kapszulák rendben mihozzánk estek le, ellenben a film sokszor elégett bennük.

Mondom, táskaszámra vittem haza a pénzt, már azt sem tudtuk, mit csináljunk vele. Ketten vagyunk a feleségemmel, gyerek nincs. Aztán tudja, hogy van az, akinek nincs gyereke, akkor is szegénynek érzi magát, ha máskülönben felveti a pénz. Ezen egy időben sokat bánkódtunk. Hogy lám csak, a rakéták már olyan messze kószálnak odafent a francban, hogy a fénynek szakálla nő, mire utoléri őket, bezzeg a meddőséget még mindig nem tudjuk meggyógyítani. Örökbe fogadni nem mertünk, hát mondtam az asszonynak, nyugodj bele, fiam. Rendben is volt a dolog egy darabig, de később csak megromlott közöttünk a hangulat. Örökösen veszekszik, nyűgös…, pedig amúgy szeretjük egymást, és ha jól emlékszem, nem is csaltam meg őt addig, amíg…

Hol is hagytam abba? A nagy politika. Hát nem sikerült nekik. Sem befogni, sem eltéríteni nem tudták a kapszulákat. Pedig akkor már viszketett a fenekük, hiszen megkezdődött a Marson az óriási napkohók építése. Eddig a robotok mást sem csináltak, csak felmérték a terepet, fényképeztek, talajmintákat vettek és így tovább. Most aztán idelent a mérnökök elkészítették az óriási napkohók tervrajzait. A rajzokat mikrofilmre fényképeztük, és a fotonrakétákkal felküldtük az építő automaták programozó egységeibe. Ez nagyon fontos és nagyon titkos munka volt. A fényképezést csak én végezhettem. A legkisebb számot, a legvékonyabb vonalat is gondosan ki kellett exponálni, nehogy a leolvasó műszerek összezagyválják a dolgokat. Az intézet vezetőségén kívül csak én ismertem a kódot, hogy az előhívások sorrendjét betarthassam. Biztonságból ugyanis kis lapokra vágtak szét minden tervrajzot, és ezeket titkos kód szerint számozták.

Fenemód féltünk a kémektől, elhiheti.

Ha éjféltájban holtfáradtan hazatértem, gondolhatja, mi várt rám. Szemrehányás és bőgés. Se mozi, se színház, minek a kocsi is, ha nem járunk sehová. Talán nem is az Intézetben voltam, hanem valami kis cafkánál, aki nem engedett haza. Hát a sok túlóra-pénzt honnan hozom? – kérdeztem. Arra már nem tudott mit mondani. Mert talán bizony fizetnek értem a nők? Hát, uram… úgy nézek én ki?

De szóljon, hogyha untatom.

Még egy korsóval? Nagyon kedves, és nagyon köszönöm. Bár, mondom, nem vagyok iszákos. Csak alkalomadtán iszom, ugye…

A második korsó sör

Ott tartottam, hogy abban a hajszában egyszerre csak bemondtam az unalmast. Nem az idegeim lettek ki. Ugyan. Nekem vasidegeim vannak. Hanem egy reggel kinyitom a szemem, hát nem látok semmit. Fehér maszat ült a szememen. Pislogok, dörzsölöm, semmi változás.

– Anyukám – nyögtem, és bizony elcsuklott a hangom. – Most mi lesz?

Szegény asszony őszintén megijedt, és persze megint csak szidott. Már csak aggódásból is, mert olyan az asszonyféle, ha rákap a vartyogásra, nem tudja abbahagyni. Hallgattam egy darabig, hogy ő megmondta, hogy az a sok munka, hogy az az örökös zöld meg piros fény, és hogy most megnézhetem magam. Mire én felordítottam, hogy nézném, ha látnám, de a mindenségit, vegye fel a telefont, aztán be a kocsiba, és vigyen orvoshoz.

Úgy is lett.

Az Intézet nagy kórházába vitt be. Sosem vagyok beteg, nem ismertem senkit, hát csak ültem és vártam, a feleségem meg halkan sírdogált. Egyszerre csak egy nővérke karon fogott, és szelíd hangon nyugtatgatva bevezetett a professzorhoz. Hallott arról a híres idegsebészről, aki egyúttal szemspecialista is? No nem baj, ha nem.

– Aha, maga az a nagy laboráns! – recsegett a prof hangja.

– Igenis, tanár úr. És aggódom, hogy a munkám…

– Hm! A munkája… – sokáig hallgatott. Olyan csend volt, hogy tisztán hallottam a szívem verését. Uramisten, mi bajom lehet?

A prof előbb mindenféle módon megvizsgálta a szememet, hümmögött, majd így szólt:

– Egyszerű iritisz, vagyis szivárványhártya-gyulladás. Erőteljes kezeléssel is kéthárom hét. Csakhogy ez nem önálló betegség. Mondja, iszik maga?

– Módjával, tanár úr.

– Értem. Tehát mint a gödény. Fejfájásai vannak-e?

– Nincsenek.

– Számoljon hármasával.

Számoltam. Visszafelé négyesével kérte. Aztán hirtelen rám parancsolt, hogy mondjak számokat összevissza, ahogy az eszembe jutnak. Mondtam. Amikor abbahagytam, akkor kaptam csak észbe, hogy az aznapi kódszámokat soroltam fel szép iskolásan.

Ijedtemben hebegni-habogni kezdtem, de a nővérke rám szólt, hallgassak, a tanár úr amúgy sincs már itt, hanem most átmegyünk az agyvizsgálóba, mert lehet…

– Lehet, hogy csak agyműtéttel tudjuk megmenteni a szemét.

Addigra az a tejfehér maszat egészen elsötétült. Úgy mentem, mint az alvajárók. És messziről hallottam minden hangot. Mint a vakok.

De igyuk, igyuk, ne csak markolásszuk. Melegen a sör semmit sem ér. Egészségére!

Látom, maga is olyan, hogy ha szembetegségről esik szó, mindjárt könnyezni kezd. Én is így voltam vele, de aztán hozzászoktam. Ott a kórházban olyan egykedvűen forgatják, ecsetelik, injekciózzák az ember szemét… Még meg is hámozzák, mintha hagyma volna. De igazán.

Bezzeg annál rohadtabb, amikor az ember fejét fűrészelik.

Hm! Néhány nap múlva jött a nővér, megsimogatta az arcomat. Ettől jókedvre derültem, kinyújtottam a kezem, hogy én is visszasimogassam az ő arcát, de hogyan, hogyan nem, nagy világtalanságomban az arca helyett a mellecskéit simogattam meg.

– Nono, maga nem is olyan nagy beteg… – állapította meg.

– Ó, bocsánat – köhintettem.

Váratlanul hozzám hajolt, és egy futó puszit adott a borostás képemre.

– Ne kérjen bocsánatot. Magának mindent szabad – suttogta.

Hű, a mennydörgős mennykőbe! Elöntött a forróság, hogy azt hittem, menten kitisztul tőle a szemem. Fantasztikus, mi? Hát kérdem én, maga mit tett volna az én helyemben? Mert ez aztán egyenes beszéd!

Egyenes beszéd egyenes tetteket is követel, de arra már nem került sor. Kisiklott a kezem közül, és abban a minutumban megragadtak mások, felraktak egy tolókocsira, azzal zsupsz, be a műtőbe!

A harmadik korsó sör

Aha, aha! Maga rendes ember! Még egy korsóval? Nahát, komám… már engedje meg, hogy így szólítsam! Ez igen! Hehe, hálából nem fogom elmesélni, hogyan zajlott le az agyműtétem, mert látom, hogy már kavarog a gyomra. Volt ám ott reszelés, fúrás, villanyozás, fene tudja, még mi! És nem altattak. Á, nem fájt! Az agy nem fáj. Majd hülye lesz fájni. Hát nem elég, hogy minden más fájdalmat megérez?

Műtét után bezzeg altattak. Azt hiszem, napokig aludtam. Amikor felébredtem, az én jó lélek nővérkém ült az ágyam szélén. Egy gyönyörű szép cicababa. A másik oldalamon pedig egy fehér széken a feleségem aggodalmaskodott.

– Látok! – ordítottam, és megöleltem a feleségemet. Aztán a cicababát is, végtére is örömében megtehet az ember ilyesmit.

Láttam ám, de csak fél szemmel. A másik éjfekete sötétbe borult.

– Ne aggódjék, az is rendbe jön – mondta a professzor, akit csak most láthattam meg először. Alacsony, kopasz ember volt. A szemüvege félelmetesen villogott. – Ne takarja el, ne kösse be, nézzen vele éppen úgy, mint a másikkal.

– És a munkám?

– A labormunka nem árt. Sőt használ – vigyorgott a prof, és egy intéssel maga után hívta a kis nővért. Elszontyolodva és némi bűntudattal pislogtam a feleségemre.

– Hát ugye, hát ugye… – sopánkodott ő teljesen értelmetlenül, majd elővett egy kis tokot. – Ezt neked hoztam. Tudom, hogy régen fáj rá a fogad.

Egy csodálatos, iszonyú drága karórát csatolt a csuklómra. Különleges, örökké járó kvarcóra volt, nagy, rubinvörös számlappal. Addig csak külföldi lapokban láttam hozzá hasonlót, hazai boltokban nem lehet kapni.

– Kiállítási mintadarab. De eladták – magyarázta. – Halálpontos, vízálló, ütésálló és szép. Ugye?

Szép és drága óra volt, de beszélni sajnos nem tudott. Máskülönben megsúgta volna, hogy ő okozza majd a vesztemet.

Na de igyuk, igyuk, mert ha csak szorongatjuk, fojtogatjuk, hehe, akkor megmelegszik. Márpedig a meleg sör nem ér egy kalap…

Egészségére! Hm! Hiába no, nincs nagyszerűbb, mint hébe-hóba egy korsó jó hideg sör. Annál már csak két korsó hideg sör jobb. Hehe!

Jókedvem van, pedig a java csak most jön. Ott hagytam abba ugye, hogy a fél szememre megvakultam, a kobakomon meg egy négyszögletes forradás látszott, pontosan olyan, mint amikor meglékelnek egy görögdinnyét, aztán a megkóstolt darabot szépen visszanyomják a helyére. A lékelés széle összeforrott a koponya többi részével, de a hajam bizony végképp kihullott, nem nőtt ki újra, talán mert a prof egy platinaszállal külön összevarrta a csontlapokat, úgymond azért, hogy ne kelljen megvárnom a teljes hegedést. Nem is vártam. Rohantam vissza a laborba, mihelyt kiengedtek a kórházból. Odabent óriási ovációval fogadtak. Mindenki sietett a kezemet szorongatni. Megcsodálták az órámat meg a kötést a fejemen.

Az órának különben jó hasznát vettem. Rubinvörös számlapja a labor vörös fényében majdnem fehérnek látszott. Jól előtűntek rajta a fekete mutatók.

Telebeszélték a fejemet azzal, hogy mennyire hiányoztam. Aki helyettesített, süket alak volt. Úgy összekavart mindent, hogy le kellett állítani odafent az építő automatákat.

Hiszen hízott a májam, nem mondom, s azonnal munkához láttam. Mondja, komám, mi kell az embernek? Az, hogy elismerjék! Mert hiába tömik pénzzel, ha közben lesajnálják. Inkább legyen kevesebb a pénz, de több a rajongás. Én már csak ilyen vagyok. Egészségére!

Ment is minden, mint a karikacsapás. Fél szemmel is olyan nagyszerű felvételeket rittyentettem a tervrajzokról, mint kettővel. Csöppet sem fárasztott a dolog, legfeljebb arra voltam csudára kíváncsi, mikor fog letisztulni az a ronda sötétség a másik szememről. Valahányszor bekapcsoltam a másolóasztal lámpáit, egy ideig mindig a vak szememet meresztgettem a rajzokra, hátha egyszer csak látni kezdek vele.

No jó, nem láttam semmit, hát csak dolgoztam tovább.

Otthon bezzeg rosszul állt a szénám. Az asszony valami olyasmit várt, hogy nyugdíjaztatom magam, és akkor majd gondtalanul, csicseregve élünk. Csak hát bevallom, komám, én marhára szeretem a munkámat. Másrészt csicseregni sem lehet örökké.

Különösen, ha egy kis mellékes csicsergés is ígérkezik.

Á, ne is mondja! Hetekig ki sem látszottam a munkából, a nővérke is állandóan inspekciózott. Egy-két telefon ha volt. Na. De azért fél szavakban megállapodtunk ám, hogyha egyszer egy félóránk akad, hát nem sokat teketóriázunk.

Mondom már, mondom, csak várja ki a végét!

Mert az történt, hogy kötözésre mentem, és nem volt ott sem a cicababa, sem a prof. Egy fiatal doki vonogatta a vállát a lékelés láttán, és egy vén csoroszlya tekerte a fejemre a gézt.

– Szabadságon van a professzor úr? – kérdeztem, pedig nem ő érdekelt igazán.

– Az ám, szabadságon!… – így a doki.

– Csak nem beteg?

– Annál rosszabb, barátom. Letartóztatták a tanársegéddel meg négy alorvossal együtt. Maga volt az utolsó betege. Örüljön neki, mert nagy sebész az öreg. Zseni.

– Csak azt tudnám, minek áll be kémnek az ilyen? Hát nem keres eleget? – tette hozzá az öreg nővér.

Mellbe vágott a hír. Még hogy kém… Mondtam már, hogy akkoriban nem fértek a bőrükbe a világpolitika nagy krapekjai, meg akarták zavarni a kis kapszulák útját, tönkre akarták tenni a marsbeli napkohók építését. Az Intézetben már lassan begolyóztunk a nagy éberségtől. Biz’ isten, szellenteni sem mertünk, nehogy a kémek valamit megszimatoljanak.

Eszembe jutott a szemvizsgálat. Hogy én a kódszámokat hadartam el. Uramisten! S még a helyettesemet okolták az automaták zavaráért.

De hallgattam. Gyáva állat az ember, higgye el nekem. Nem szóltam én senkinek, végeztem szépen a munkámat, és még a kis nővérkét sem kerestem többet. Mit lehessen tudni? Nem igaz? Nem volt az szerelem… mert a feleségemért a pokolba is lemennék, ugye, de egy-két puszi meg ígérgetés még nem kötelez semmire.

Á, ne is mondja! Az asszonyok sosem értik meg, hogy mi, férfiak milyen hűségesek vagyunk.

Hol is hagytam abba? Ott, hogy a profot letartóztatták. No, hamar kiderült, másféle összeesküvés volt az. Az Intézet vezetőségét akarták megkörnyékezni, adná el nekik a napkohók terveit. Persze ha ők is olyat építenek, a mi Mars-kohóink által olvasztott titán-alumínium ára a negyedére esik.

Nem sikerült a dolog. Nagyon helyes, gondoltam, és szorgalmasan dolgoztam tovább. Sok munkám volt, nemegyszer késő estig is benn maradtam, mert óvatosságból még kisebb darabokra metélték a tervrajzokat, és naponta változtatták a továbbítási sorrendet.

Mégis beütött a krach! A Mars egyenlítői tájain épülni kezdett az ellenséges napkohó.

Összeült a vezetőség. Meg kell gyorsítani az építkezést. Mint az őrültek, éjjel-nappal dolgoztak a mérnökök, a rajzolók, és röpködtek a kapszulák. Fura módon, most nem zavarta az útjukat semmi.

Ellenben a mi második napkohónkkal egy időben felépült az ő második napkohójuk is. Nem csináltak belőle titkot. A kohó képét közölte a világsajtó. Szakasztott mása volt a miénknek, amit pedig annyira rejtegettünk.

Akkor már fújhattuk a napkohó telepet, bagót sem ért az egész. Mégis erőlködtünk. Egy rakás új automatát repítettünk fel, mondván, hogy több robotgép gyorsabban épít majd. A legnagyobb titokban alapvetően megváltoztatták a terveket. A főmérnök változtatta meg, mellette állt az igazgató meg két kémelhárító pasas. Négyesben güriztek, saját kezűleg hozták le a laborba a felmetélt tervrajzokat, ott álltak a hátam mögött, majd saját kezűleg tették kapszulákba a mikrofilmeket, és személyesen vitték a rakéta-bázisra az egész cuccot.

És mégis! A harmadik napkohónkkal egy időben felépült az ő harmadik napkohójuk – az összes alapvető változtatással együtt!

Hú, ha csak rágondolok, kiszárad a szám!

A negyedik korsó sör

Ó, nem azért mondtam, komám! Isten áldja meg érte! De hát, hehe, már tényleg üres volt ez a korsó itt. De a következőt már én fizetem, biz’ isten!

Na de igyuk, igyuk, ne csak markolásszuk, mert ha megmelegszik…

Hű, mekkora botrány volt odabent! A főmuftik egymás haját tépték, óránként vijjogott a riadóautó. Engem is bevittek a főkapitányságra, ahol töviről hegyire kikérdeztek a munkám felől, s még a kötést is kicseréltették a fejemen egy orvossal, mondván, hátha nem is operáltak meg, hanem a géz alatt csempészem ki a filmeket. Persze hamarosan hazaengedtek, de bár ne tették volna, mert az asszony annyi szemrehányással fogadott, hogy inkább az akasztófa! Elég az hozzá, hogy másnap idegesen mentem az Intézetbe. Odabent is rohadt volt a hangulat, bicskázó tekintettel méregettük egymást, mindenki gyanakodott, és ezért mindenki meg volt sértve.

Alighogy előkészítettem a labort, jöttek a főnökök a rendőrkapitány meg egy rakás hekus társaságában. Hozták az új tervrajzokat, persze már felmetélve, hogy na tessék, másoljam, majd ők nézik. Nézzétek, gondoltam, felőlem még a fenekembe is benézhettek. Ha dolgozom, engem ugyan semmi sem érdekel. Megcsináltam a mikrofilmeket, talán még gondosabban, mint máskor, azzal köszönték és vitték, ám közben mindent lefényképeztek, még azt is, ahogy a kész tekercset átadom a főnöknek, meg az üres szárítószekrényt és így tovább.

Ez a bizonyság, mondták, és valami tornyot emlegettek. Röpültek hát a kis fotonrakéták, vitték a kapszulák a mikrofilmparancsokat az építő automatáknak.

Mi meg vártunk. Egy szót sem szóltunk egymáshoz. És mint ilyenkor lenni szokott – ha valami nagy disznóság lóg a levegőben –, odakint is beborult az ég. Vihar közelgett.

Délután megjelent az igazgató. Pulykavörös képpel rohant végig a folyosókon.

– Kész! Vége! – ordította. – Mindenki hazamehet. Én is megyek a francba!

Hát az történt, hogy épülni kezdett odafent a mi tornyunk. Az ám, de a másik táborban is egy ugyanolyan! Fantasztikus, mi? Se köpni, se nyelni nem tudtunk az ámulattól. Arra a toronyra egyébként nem volt szükség, valóban csak próbatétel gyanánt épült. De hát úgy látszik, odaát azt gondolták, ha már az egész napkohótelepet szépen lekoppintották, miért ne lopják el a torony terveit is.

De hogyan tették? Hogy a jó istenbe sikerült nekik? Ezen vitatkoztunk egész délután, miközben odakint fenemód beborult. Már órák óta hatalmas vihar készülődött. Na, erre mindenki észbe kapott, s az Intézet gyorsan kiürült. Én is mentem volna, amikor megszólalt a telefon. És mit gondol, ki hívott fel? Eltalálta! Az én aranyos kis ápolónővérkém!

– A jó betegnek mindent szabad – mondta köszönés helyett.

– Megyek! Repülök! – rikoltottam hirtelen örömömben.

– Azt se tudja, hol vagyok – susorászta.

– Mondja gyorsan! Az egész estém szabad.

Megmondta a címét (nem is lakott messze), én meg repültem. Mire ágyba bújtunk, odakint csattogtak a villámok.

Mit mond? Hogy részletesebben? Elmondhatom, ha nagyon akarja, de higgye el, nincs benne semmi fantasztikus. Hm, bájos, kedves kis nőcske volt. No persze, isteni alakja volt… Mindenféle kunsztokat? Na de kérem, ez mindenkinek a magánügye! Nem mondom, siettünk, nem sokat teketóriáztunk, még a lámpát sem oltottuk le, mondom, hanem teljes kivilágításban…, és persze meztelen volt, naná, majd télikabátban és hócipőben…

Nna, várjon, igyuk meg ezt a maradékot, mert ha csak markolásszuk, hiszen tudja… Aztán majd elmondom én magának a csattanót. Haha, két szóban mondom el, de az aztán fantasztikus lesz a javából! Mit, hogy szex? Hallgasson ide, alighogy egyet sóhajtottunk, megszólalt odakint a csengő. De úgy szólt ám, olyan hatósági hangon, hogy káprázni kezdett tőle a megmaradt szemem. A kicsike pongyolát kapott magára, és szaladt ajtót nyitni. És mit gondol, ki állt az ajtóban?

– Nyögje már ki, ne vigyorogjon!

– Gondolkozzék!

– Jó vicc. Ennyi sör után. Talán a férj.

– Az én feleségem volt, komám! És nyomában egy csapat rendőr,

– Te jó szagú Úristen!

– Az ám, én meg Ádám-kosztümben szobroztam ott! Hát jó, kinyögöm végre: az az átkozott prof megoperált, pedig nem is kellett volna. Egy parányi televíziós adót szerelt a koponyámba, pontosan oda, ahol a látóideg ingere képpé változik az agyban. A szemem volt a kamera, a koponyámba húzott platinaszál pedig az antenna. Na, ehhez mit szól?

– Fantasztikus!

– Én nem láttam azzal a szememmel, de a szem azért dolgozott. Az általa látott tervrajzokat tehát szépen kisugároztam. A szomszéd házban pedig egy speciális tévéernyő és egy ötletes fényképezőgép segítségével egyszerűen ellopták az egész anyagot. Senki sem tudott a dologról, persze én sem. És ha azon a viharos délutánon nem rohanok félrecsicseregni, talán még ma is adnám önálló kis műsoraimat. S mit tesz isten? A feleségem odahaza a színes tévé előtt ült, amikor kitört a vihar. Már-már el akarta zárni a készüléket, de hirtelen egy másik adás képe ugrott be. Viharos időben megesik az ilyesmi. Az ám, s legnagyobb megdöbbenésére egy pucér lányt látott, akit eléggé szemérmetlenül újra meg újra végigpásztázott a kamera. A lány nyakát egy kéz karolta át… a kéz csuklóján pedig egy rubinvörös karóra díszlett!