„Mi az ember életének fő célja?

Az, hogy az ember Istent, ki őt teremtette, megismerje.”

Kálvin János:

A genfi egyház kátéja, első kérdés-felelet

Kálvin János

Született: Jehan Cauvin

Latinosított, felvett neve: Ioannes Calvinus

Franciára visszafordítva: Jean Calvin

Noyon, 1509. július 10. – Genf, 1564. május 27.

részlet

Harmat – Kálvin
Budapest, 2023

© Cs. Szabó Sándor, 2023
© Harmat Kiadó, 2023; Kálvin Kiadó, 2023

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

ISBN
978 963 288 801 9 (ePub)
978-963-288-802-6 (mobi)

E kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

A szerző előszava

Regényem Kálvin életéről szól, nem a teológiájáról, a tanításairól vagy a kálvinizmusról. A reformátor máig jelentős hatását azonban csupán élete történetéből nem lehet teljesen megérteni. Kálvin teológiai íróként legalább annyira formálta az egyházat (és nem csak a református-presbiteriánus egyházakat) és a nyugati kultúrát, mint genfi lelkészként és egyházszervezőként. Írásai csak érintőlegesen jelennek meg ebben az életrajzi regényben. Tiszta, logikus és átfogó bibliai ismeretekről árulkodó szövegei azóta is frissnek és elevennek hatnak, ám teológiai mélységük és erejük egy szépirodalmi műben nehezen adható át. Akár idézetként, akár csak cím szerint Kálvin műveinek csupán a töredéke szerepel a regényben. A bőséges magyar nyelvű Kálvin-irodalom gazdag lehetőséget kínál a további olvasásra annak, aki a reformátor élete mellett az írásaiban ránk hagyott gondolatait is meg akarja ismerni vagy fel akarja eleveníteni.

S D G

Kunadacs, 2021. december 10.

Édesanyámnak,
aki a kézirat első olvasója volt,
de a kötetet már nem vehette kézbe.

Cs. Szabó Sándor

Tartalom

I. Tükör

1. Noyon 1515

2. Noyontól Párizsig 1523

3. Párizs 1525

4. Noyon 1527

5. Orléans 1528

6. Párizs mellett 1529

7. Noyon 1531

8. Párizs 1532

9. Párizs 1533

10. Angoulême – Nérac 1534

11. Bázel 1535

II. Fék

12. Genf 1536

13. Genf - Lausanne 1536

14. Genf 1537

15. Genf 1538

16. Straßburg 1538

17. Straßburg – Frankfurt 1539

18. Straßburg – Worms 1540

III. Ösztöke

19. Genf 1541

20. Genf 1542

21. Genf 1543

22. Genf 1546

23. Genf 1549

24. Genf 1551

25. Genf 1553

26. Genf 1555

27. Genf 1557

28. Genf 1558

29. Genf 1561

30. Genf 1564

A regényben előforduló fontosabb személyek

A regényben idézett szövegek forrásai

Jegyzetek

„A törvény hármas haszna:
tükör, fék, ösztöke.
Tükröt tart elénk, hogy milyenek vagyunk.
Fékez a helytelen cselekedetektől.
Ösztönöz a jóra.”

I.
Tükör

„Miközben egyetlen nagy célom az volt, hogy elvonultan, ismeretlenül élhessek, Isten úgy vezetett engem keresztül mindenféle fordulókon és változásokon, hogy soha nem engedett sehol megpihennem, míg dacára természetes hajlamaimnak, a közfigyelem elé nem állított.”1

1.
Noyon 1515

A távolban égett valami.

A füstjét nem látta, de fanyar szaga facsarta Jehan orrát, és könnybe lábadt a szeme. Megpróbálta befogni az orrát, de jobb kezét az édesanyja tartotta, baljában pedig a durva szövetbe csavart csomagot kellett fognia, amit a piactéren kaptak a vörös orrú asszonytól.

Vagy talán nem is a füst tette. Talán valami sötétség, amit Jehan hatévesen csak érzett, de nem tudott megnevezni, vagy nem mert kimondani..

– Álljunk meg! – torpant meg anya. A nyári hőségben nehezen szedte a levegőt, fehér alkarján kéken futottak az erek. Tenyere nyirkossá vált, és Jehan apró keze majdnem kicsúszott belőle, de most a fiú szorította meg erősen. Anya ránézett. Egy pillanatra idősebbnek tűnt Jehan-nak a piactéri vörös orrú asszonynál is, pedig az még a nagyanyjánál is öregebb lehet.

– Te sírsz? – kérdezte anya.

– Nem – vágta rá Jehan.

– Szent Anna segíteni fog – ígérte anya. – Tartogasd neki a könnyeidet!

Jehan bólintott. Valami nedves futott végig az arcán, és szájához érve végre elmosta sósságával a füst ízét.

A csomag egyre nehezebbé vált, de Jehan összeszorította a száját, és a tagjaiban lüktető fájdalommal nem törődve némán lépdelt anya mellett. Néha alulmaradt a testével vívott küzdelemben, ilyenkor anya keze megrántotta és maga után húzta, mint a mellettük elrecsegő kordékat a lovak. Tudta, hogy nem hazafelé tartanak, hiába mondta anya atyjának azt, hogy leviszi őt a piacra, és hamar hazatérnek. Noyon hirtelen sarkokkal forduló utcái, a katedrális és a templomok rég elmaradtak mögöttük. Elhagyták már a nyáron is saras Pont l’Évêque-et. Jehan azt gondolta, anya az ottani rokonaikhoz akar betérni, hogy megmutassa nekik Gérard fiát, és elmondassa vele a latin imádságokat, amelyeket mindenki olyan szívesen hallgatott. Minden lépésnél azzal biztatta magát, hogy mindjárt odaérnek, beülhet atyai nagyapja hűs házába, és ihat vizet. Már csak pár lépés…

A külső utcák felé kerültek, majd hátat fordítottak Pont l’Évêque-nek, és az Oise partját követve gyalogoltak tovább.

– Álljunk meg! – torpant meg anya. Nehezen szedte a levegőt. Elengedte Jehan kezét, és a fiú hirtelen úgy megszédült, mintha egy magas torony ormára állították volna, ahogy a sátán tette Krisztussal a jeruzsálemi templomnál.

– Anya? – kérdezte bizonytalanul.

– Mindjárt! – zihálta az asszony. Meggörnyedt, a karja reszketett. Elfordult, hogy takarja magát a fia elől. Jehan így is hallotta az öklendezést, és az ő gyomra is felkavarodott a félelemtől.

– Anya?

Anya végre kiegyenesedett, és visszafordult Jehan felé. Az arca fehér volt, szinte átlátszó. A gyerek kinyújtotta felé a kezét. Egymásba kapaszkodtak.

– Hova megyünk? – kérdezte óvatosan Jehan. Tudta, hogy nem szólhat bele a felnőttek dolgaiba, de széthasította volna belülről valami, ha nem kérdezi meg.

Anya arca elkomorult.

– Mondtam már! – nézett szigorúan a fiára. Alig lehetett érteni a szavait. – Szent Annához.

Ahogy Noyon katedrálisának kékülő tömege egyre kisebbé vált mögöttük, egyre többen és többen járták a poros utat. Az Oise zöld partján sok helyen tüzeket raktak és főztek, sütöttek. Éhes férfiak, nők, hangos gyerekek tolongtak körülöttük. Mohón, látható élvezettel ettek. Még többen ittak. Jehan ajka már kicserepesedett a szomjúságtól és az egyre magasabbra emelkedő nap sugaraitól.

– El ne engedd a kezem! – szólt rá anya, ahogy próbált befurakodni a sorban tömörülő emberek közé. Néhány férfi rámosolygott és utat nyitott nekik, de az asszonyok próbálták kiszorítani őket. Izzadt, bortól, sörtől és portól savanyú szagú testek feszültek egymásnak. Anya törékeny alakjába mégis szent erő költözött, és valahogy helyet talált maguknak. Jehan nem mert körbenézni, mert úgy tűnt, összezáródik körülötte a világ, és kiszorítja belőle a levegőt. Felnézett, és beleszédült a fénybe. Anya néha nagyot rántott rajta. Ha mondott is valamit, elnyelte a tömeg moraja, a pikárd2 vagy pergő francia, szent latin és még ki tudja, milyen szavak kavargása. Ourscamp apátságának kapuját szélesre tárták, és szigorú tekintetű, tagbaszakadt szerzetesek álltak előtte, terelgetve, kegyességre intve az ünnepre tolongókat. Fehér csuhájuk és vállukra vetett sötét skapuláréjuk a sokféle ruhába öltözött tömegen keresztül is mutatta az utat: Jehan a néha szétnyíló, majd gyorsan össze is záruló testek falán keresztül próbálta figyelni őket. Anya karján egyre kékebbé dagadtak az erek, ahogy küzdött magával, fia botladozó esetlenségével és mindenkivel maga körül.

A kapunál még inkább összeszorult a tömeg. A kisebb gyermekeket karjukba vették a szüleik. A legtöbb hangosan sírt, szabad utat engedve rémületének. Jehan túl nagy volt már ahhoz, hogy felvegyék, anya el sem bírta volna, és ijedtségét is magába kellett fojtania. Az ég gomolygó füstté vált, anya keze pedig nedvességtől síkos kígyóvá, ami ki akart csusszanni Jehan kétségbeesett szorításából. A fiú térde megrogyott, és úgy érezte, mintha mély kút nyílt volna alatta, hogy magával rántsa.

– Hóha, az istentelen mindenedet, hóha!

A szürke, büdös posztóköpeny, ami egy vaskos termetű, ritka hajú és fogú férfihoz tartozott, végre elszakadt Jehan arcától. A fiú úgy kapott levegő után, mint a víz alól feltörő fuldokló. Anya maga után rántotta. Egy pillanatra meglátta az egyik szerzetest, amint felemelt karral szidalmazza a büdös köpenyes férfit. A sötét skapuláré előtt egy vastag botot tartott, és látszott rajta, hogy oda is vág, ha kell. A tömeg kicsit megtorpant a kapuban. A szerzetes Jehan-ra nézett: a gyermek és a férfi tekintete egy pillanatra összekapcsolódott. A szerzetes bólintott egyet Jehan felé, majd leengedte a botját, és a tömeg újra meglódult.

– A csomag!

Jehan megkönnyebbülése páni félelemmé vált, ahogy rájött, elveszítette Noyontól magával hurcolt terhét. Megtorpant, és megrántotta anya karját.

– Mit képzelsz? – csattant fel az asszony.

– Elejtettem! – Jehan szinte sírt. – Elhagytam! Vissza kell…

– Hagyd! – húzta maga után anya. – Nem számít!

Jehan-ban nem engedett fel a tagjaiba költözött hideg félelem. Sokszor kellett megrántani, mint egy koloncot, és szinte elnyelte őket az ünneplő testek útvesztője, míg végre átjutottak az apátság udvarán, a templom íves kőajtaján és a benti félhomályon keresztül egészen Szent Annáig.

– Tovább! Tovább!

A szürke, töredezett csontdarab a kristályüveg mögött erősebben fénylett, mint az aranyozott, díszes ereklyetartó, amelybe belefoglalták. A gyertyák lángjában és a csúcsos ablakokon beáradó napsütésben mintha Jehan arca is felderengett volna a kristályüvegen. Kipislogta szeméből a bűnös látást: Szent Anna közbenjárásáért jöttek idáig, és csak magát látná itt is?

– Igyekezz már!

Az oltár körül kavargó hangok nem álltak össze értelmes szavakká. Jehan némán figyelte anyát, ahogy végre utat enged erőtlenségének, és összerogy a Szent Szűz édesanyja előtt. Könnyei ömlöttek, fehér ösvényeket húztak porlepte arcán, szája kétségbeesett fohászt mormolt. Az ereklyét őrző szerzetesek összenéztek. Mikor anya megpróbált hozzáérni a szenthez, határozott mozdulattal megragadták a karját, és felsegítették, szinte továbblökték.

– A fiam! Jehan! Hadd csókolja meg! Hátha az ő imáját meghallgatja! Kérem!

A szerzetesek összenéztek.

– Lódulj már, kölyök! – Valaki meglökte Jehan-t hátulról. Az egyik szerzetes az anyát támogatta, a másik Jehan felé lépett, hogy ráripakodjon a mögötte toporgókra.

– Csináld! – szólt rá szigorúan a fiúra is.

Egy pillanatra minden kifényesedett, a távoli morajlással teli buborék szétpattant, és mindaz, amit addig messze tartott, most rázúdult.

Jehan térdre esett Szent Anna előtt. Lábába hirtelen fájdalom nyilallt, de nem érdekelte. Az ereklyetartó aranyából áradó fényesség körülölelte, és mindent eltakart a szeme elől, a szürke, repedezett csontdarabot kivéve, ami a Szent Szűz édesanyjáé volt, aki valaha szent életet adott, hogy abból még szentebb élet fakadjon.

– Gyógyítsd meg őt! – suttogta Szent Annának, és biztos volt benne, hogy a szent hallja, hiszen azt mondták neki, a gyermekek imáit mindig meghallgatják a szentek. Előrehajolt és megcsókolta a kristályüveget. A hideg érintés meleg borzongással töltötte meg. – Gyógyítsd meg őt, könyörgök! Jehanne a neve. Gyógyí…

És már nyekkent is odébb, ahogy a sorukra váró kegyes férfiak félretaszították. A szentséggel teli kristályüveg helyett az érdes, mocskos kőpadló fanyar ízét érezte a nyelvén.

Anya némán felsegítette, majd egymásba kapaszkodva, dülöngélve megindultak kifelé. Majdnem félútig bírták így egymást támogatva. Ott, az Oise partján futó úton rogyott anya össze végleg, és Jehan hiába sírt fölötte egyre kétségbeesettebben, és rimánkodott minden szenthez.

Vagy talán nem hiába: végül egy ismerős kocsis állt meg mellettük. Talán Szent Anna küldte.

Anya arcának fehérsége, a lehunyt szeméből, kisimult vonásaiból áradó nyugalom fényesebben ragyogott, mint a drága ruha, amelybe öltöztették. A koporsó gyalult deszkái is frissek voltak még, nem volt idejük bebarnulni.

„A mennyei világosság fényeskedik rajta” – gondolta Jehan.

Már elfogytak a könnyei. Odaadta mindet Szent Annának. De hiába. Az Ourscamp-ba vezető kétségbeesett útjuk után anya többé nem állt lábra, hiába hívtak hozzá orvost, hiába kenték meg szent olajjal, hiába átkozódott és töltötte ki dühét atyja mindenkin, aki a szeme elé került. Legfőképp Jehan-n, akit anya magával hurcolt az útjára.

– Haza kellett volna futnod! – sziszegte mérgesen, mindig figyelt arra, hogy az egyre gyengébbé váló anya ne hallja, miket mond. – Szólnod kellett volna! Megtiltottam neki! Megtiltottam!

Majd Jehan könnyei után atyja szitkai is elfogytak. A felesége utolsó napjait néma beletörődéssel ülte végig, ami még jobban megrémisztett mindenkit. A Cauvin-házra komor sötétség borult, csak anya arca vált egyre fehérebbé, egyre fényesebbé.

A három fiú most a fal mellé húzódva nézte, hogyan fektetik a törékeny testet az egyszerű koporsóba, hogyan ékesítik fel a ruháját, és fonnak díszeket kifakult hajába. Atyja a fiai mellett állva némán figyelte a rokonságból érkezett asszonyokat.

Charles. Jehan. Antoine. A negyedik fiú, François pár éve ugyanúgy feküdt itt kiterítve, mint most anya, de őt nem ékesítették fel, nem fektették koporsóba, csak fehér szövetbe csavarták, és a családon kívül más nem virrasztott mellette, és nem követte a templom melletti temetőbe.

Jehanne utolsó útját az egész város figyelte. Atyja mellett drága ruhába öltözött urak álltak, kicsit hátrébb pedig tekintélyes asszonyok.

– Milyen szép volt!

– Túl szép erre a rút világra…

– És milyen kegyes! Utolsó erejével is…

Jehan tekintete elhomályosult, a körülötte susmorgó beszéd tompa zajjá olvadt. Anya arca valahogy elváltozott, és a fiú mintha Szent Anna ereklyéjét látta volna már ott, de míg az ereklye repedt szürkeségét aranyos ragyogással teli díszek fogták közre, itt most minden megfordult: a frissen gyalult koporsót látta repedt szürkeségnek, és a belé rejtett test sugárzott aranyos fénnyel, ékekkel díszes ruhával, virágokkal. „Nem érdekel – hallotta Jehan atyja hangját pár napról korábbról. – Nem érdekel! Amit rá költöttem volna még, azt ráköltöm most!”

A tompa, homályos külvilág furcsa ütemű ritmussá állt össze, és Jehan némán ingott, míg Charles a hátába nem nyomta csontos ujját, hogy megállítsa. Jehan megmerevedett, fegyelmezte magát bátyja figyelő tekintetétől kísérve, hogy ne mozduljon, ne sírjon, ne érezzen. Nem csak a nevük kapcsolta össze anyával. Bátyja mintha atyja kicsinyített mása lett volna. Antoine pedig talán azt se tudta, mi történik, csak annyit, hogy most itt kell állnia, és meg kell várnia, amíg anya kipiheni magát. Jehan viszont tudta, hogy egyedül maradt. Talán erősebben kellett volna fognia anya kék erektől dagadó kezét. Talán tényleg haza kellett volna futnia és beárulnia az atyjának, hogy mire készülnek. De akkor soha nem engedte volna el őket Szent Annához. Igaz, a szent nem segített úgy sem.

– Tán így kellett lennie – sóhajtotta egy idősebb női hang a hátuk mögött.

– Jaj, jaj, mindig csak a baj…

Jehan inkább bezárta a fülét, és néma megadással követte végig anyát utolsó útján: ki a templomkertbe, figyelve, ahogy a föld elnyeli a koporsóba zárt testet. Majd bementek a templomba, ahol misét mondtak anya lelki üdvéért, végül vissza a sötét komorságba, amivé a Cauvin-ház vált.

– Gyere ide, Jehan! Jehan!

Gérard Cauvin ritkán emelte fel a hangját, nem volt rá szüksége. Puszta jelenléte sűrűvé tette a levegőt. Fiaiban hiába feszült a tőle örökölt konokság, atyjuk szeme villanása elég volt bármiféle engedetlenség vagy fegyelmezetlenség letörésére. Csak azóta csattant fel több hangos szó a házban, mióta François halála és utána a Jehanne tagjaiba beférkőzött kórság lassan, megállíthatatlanul emésztette a családot. Sem az orvosokra költött pénz, sem a papok, majd végül magának Noyon püspökének az imái és kenete sem segítettek. Most, hogy úgy tűnt, minden véget ért, és a komorság körülölelte az anyja nevével félárván maradt fiút, atyja felemelt szavára volt szükség, hogy kirángassa onnan.

– Mit művelsz? – sziszegett rá Charles, és már lökte is a szigorú hang felé. – Nem hallod, hogy…?

Jehan bizonytalanul botorkálva torpant meg végül a szoba közepén. Odakint süthetett a nap, mert a keskeny ablakokon át fényes foltokat vetett az egyenetlen padlóra, a sugarakban felvert por kavargott, mint megannyi reménytelen, kósza lélek. Jehan nem merte ennél jobban felemelni a fejét, atyja cipőjét látta csak, amit a temetőben is nézett, csak hogy figyelni tudjon valamire. Atyja cipője mellett egy fényes csizma állt, valamivel odébb még kettő, de azok jóval kisebbek. Jehan a válla közé húzta a fejét: tudta jól, mire számíthat, hogy komorságába merülve nem hallotta meg az őt hívó atyai szót.

– Ej, de el van ez anyátlanodva! – hallott egy idegen hangot.

– El hát – felelte rá atyja. – Épp ezért lesz jó, ha hozzászokik valami máshoz. A legeszesebb a három közül, szép jövő várhat rá, ha összeszedi magát. De Jehanne nem akarta…

– Hm.

A fényes csizma közelebb lépett. Jehan már az idegen szagát is érezte: izzadságot, ló bőrét, drága prémruhát és még valami mást is, amiről virágoskertek színes képei jutottak eszébe.

– Nézz fel, fiam! – hallotta atyja hangját.

Jehan felnézett.

Magas, széles vállú férfi állt előtte, drága ruhában, ami kiemelte a hasa ívét. Oldalán kard lógott, kalapját még a Cauvin-házba belépve sem vette le. Jehan emlékezett rá a temetésről, a misén ott ült a püspöknek és rokonainak fenntartott részen. Szúrós tekintete a fiú lelkéig hatolt.

– Értelmes szeme van – állapította meg a férfi.

– Mutatkozz be, Jehan! – csattant fel az atyja.

– Jehan Cauvin vagyok Noyon városából, uram – mondta halkan Jehan.

Az idegen férfi gúnyosan elmosolyodott. Háta mögött két fiú állt, mintha a férfi kisebb másai lettek volna színes ruhájukban, kalapjukban, derekukra kötött szíjon lógó karcsú tőrükkel.

– Az úr Adrien de Hangest, Montmort várának ura, őfelsége, a király pincemestere és a kegyelmes püspök úr testvéröccse – magyarázta az atyja. – Most, hogy anyád már nem ellenzi, elküldelek a házukhoz, hogy ott nevelkedj az úr fiaival együtt.

Jehan lassan bólintott. Túl sok tekintetet érzett magán, legszívesebben bebújt volna az asztal alá, a nyirkos földre kuporodva, talán eggyé válva vele, ahogy anya is tette nemrég.

– Jól van – dörrent rá Adrien de Hangest úr hangja. – Induljunk! Az intézőm majd eljön a pénzért, ha erre jár.

– Igen, persze – bólintott az atyja. Jehan furcsának találta a hangját, még nem hallotta ilyen lágynak, ilyen engedelmesnek. De mikor felnézett rá, már újra a szigorú villámló tekintettel találkozott.

– Lódulj! – mondta apa. – Aztán szégyent ne hozz ránk!

2.
Noyontól Párizsig 1523

A távolban égett valami.

A várost a halál szagát árasztó miazma ülte meg, amit a nyári hőségben hiába próbáltak meg elűzni engesztelő misékkel, bűnbánattal, füstöléssel, mész levével és a holtak dolgainak mihamarabbi elégetésével. Ott még nem tartottak, mint egyéb, Isten haragjától jobban sújtott helyeken, hogy a pestistől eltorzult bőrű holtakat is a lángok közé vessék, de minden mást a tűzbe dobtak: ruhát, kendőt, fatálat, ágy és padló szalmáját, döglött macskát és patkányokat. Amit csak értek. A temetőben nagyobb gödröket ástak, és addig nem is hantolták be őket, amíg fért beléjük újabb test.

A rossz levegőt kiszorító füst belepte Noyon szűk utcáit.

Jehan újra otthon ült, és az otthona idegenként esetlenkedett körülötte. Az elmúlt években ritkán látogatott haza, és akkor is csak rövid időre. Megváltozott: megnyúlt, kicsit erősödött is, hangja mélyült, fejére tonzúrát nyírtak. De a házuk is más lett. Mostohaanyja idegen asszonyként fogadta, és ő sem tudott rá anyaként nézni. A két lány, akiket atyjának szült, szinte bújt előle. Marie néha kikukucskált rá az asztal vastag lapja mögül. Jehan egy pillanatra elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, ő is ilyen idős lehetett, mikor Adrien de Hangest úr eljött érte, és magával vitte, hogy atyja helyett atyja legyen. A kisebbik lány néha előtipegett, ilyenkor Marie felkapta és visszavitte. Ahogy az új feleség annak idején Jehanne kedves dolgaitól megszabadította a házat, az előző asszony vonásait és nevét viselő fiút is szívesebben látta minél messzebb.

Talán nem kell sokat várnia.

Jehan az újonnan ácsolt utazóládán ült, amelybe mostohaanyja összekészített mindent, amiről azt gondolta, szüksége lesz majd rá az egyetemen Párizsban. A láda vasalata nyomta a combját, de nem akart fészkelődni. Charles és Antoine a tűzhely mellett ültek, amiben most erősebbre szították a tüzet, mint máskor nyáridőben, remélve, a lángok és a füst kiűzi a Cauvin-házból a kórsággal terhes levegőt.

– És ha nem engednek el? – kérdezte végül Charles. – A nagy orrú François-t nem engedték el. Két pap is meghalt már, és berakták az egyik helyére. Téged beraknak majd a másikéra, meglásd!

Jehan önkéntelenül is megsimította a feje búbját, amit megnyírtak, amikor atyja de Hangest úr testvérének, a püspöknek jóindulatát elnyerve megszerezte számára a noyoni katedrális Szent Szűz kápolnájának káplánságát és a vele járó javadalmazást. Immár két éve. Két éve fizették ebből a Montmort kastélybeli tartózkodását és a de Hangest fivérek házitanítójának rá eső díját. A maradékot pedig félretették az egyetemi évekre. Jehan-tól nem várták el, hogy a katedrális oldalhajójában megbújó kápolnában bármit is tegyen, de jog szerint oda tartozott, és a káptalan3 rendelkezhetett vele. Főleg ezekben az időkben. – A nagy orrú François nem a püspök úr barátja – közölte Charles-lal.

– Te talán az vagy? – horkant fel a fivére.

– Apa az – bizonygatta Jehan. – És a káptalan jegyzője!

– Apostoli jegyzője – szúrta közbe Antoine, és örült, hogy végre igazíthat valamit ő is a nagyok szavain.

Charles legyintett.

– Majd kiderül, mennyit ér! – jósolta. – A kastélyban élve azt hitted, belőled is úr lett. Hát majd meglátod!

Jehan a padlóra nézett. Nem tudnak ezek semmit, gondolta. Lehet, hogy nincs olyan drága ruhája, és nem született nemesnek, de épp úgy egyházi szolgálatra készül, mint a két de Hangest fiú, és Isten egyházában megesik az is, hogy akár… Tudta, hol a helye, de azt is, hogy Adrien de Hangest úr nem fogadna akárkit az asztala, tüze és fiai mellé.

– Tudom, mi a bajod – szegte fel a fejét, és tekintetét Charles-éba fúrta.

– Ugyan mi?

– Hogy atyánk engem akar Párizsba küldeni, nem pedig téged, hiába te vagy az idősebb.

– Akarok is én oda menni! – legyintett Charles, de utána valahogy elhallgatott.

Némán ültek sokáig a füstszagú szoba félhomályában. Mostohaanyjuk sem szólt hozzájuk, csak akkor, mikor valami feladatot osztott a kis Marie-ra vagy Antoine-ra. A két nagyobb fiút békén hagyta. A kislány elaludt a padon. Ébren olyan volt, mint egy ördög, de most inkább, mint egy angyal.

Végül atyjuk nehéz, határozott lépteit hallották. Charles felugrott és ajtót nyitott neki. Jehan is gyorsan felállt az utazóládáról, hogy illően fogadja.

Gérard Cauvin talán rontásűző imát, talán valami szitkozódást mormolt az orra alatt. A nagyszobában leverte a lábáról az utca mocskát, kezével kihajtotta a kintről rájuk törő miazmás levegőt. Végül levette a kalapját, letette vasalt fejű botját, és Jehan-ra nézett.

– Készítsd magad! – mondta. – Meggyőztem a konok fejüket. Elengednek Párizsba. Holnap indulunk az úrfiúkkal együtt.

Jehan összenézett Charles-lal. Diadalt kellett volna éreznie, mégis inkább valami hidegség szorította össze a gyomrát, ahogy az útra és a nagyvárosra gondolt.

Bérelt szekéren az Oise folyását követve döcögtek Párizs felé. Esténként megálltak egy-egy fogadónál, udvarháznál, ahol a de Hangest fiúkat kísérő szolgáló pénze és Adrien de Hangest úr neve Jehan-nak és atyjának is szívélyes fogadtatást és viszonylag tiszta, száraz ágyat szerzett. Jehan egyre kimerültebbé vált az egész napos szekerezések után, de mégis nehezen tudott elaludni. Jobb híján a szalmában neszező apró teremtmények zaját hallgatta, a latin szavakat, a declinatio és coniugatio litániáit ismételgette magában, néha pedig az imádságokat, amelyeket anya tanított neki. Az Oise is sokszor eszébe juttatta az utolsó útjukat Szent Annához, amit odafelé gyalog, visszafelé szekéren tettek meg. Mi lett volna, ha nem megy vele, hanem inkább kiszakítja magát anya kezének fogásából, és hazaszalad, hogy beárulja…

A de Hangest fiúk vidáman utaztak. François sokszor kiült a bakra a noyoni kocsis mellé, és úgy figyelte az utat, a folyót, a domboldalakról lefutó erdőt és a falvak fölött függő keskeny füstoszlopokat, mintha valami hadvezér lett volna, aki csatába vezeti a katonáit. Gérard Cauvin ilyenkor illedelmesen a kocsi hátuljába húzódott. A de Hangest fiúk tisztelettel szóltak hozzá mint idősebbhez és atyjukhoz tartozó polgárhoz, de az előjogaikat sem felejtették. Atyja beült Adrien de Hangest úr szolgája mellé, aki korábban az úr mellett katonáskodott, és most is inkább tűnt testőrnek, mint szolgálónak. Ölében egy kisebb szekercét tartott, aminek jó hasznát vette, ha gyújtóst kellett hasogatni vagy a megnyekkent tengelyt megfaragni, de sebhelyekkel borított izmos alkarján látszott, hogy verekedésben is forgatta már a szerszámot. Akárcsak atyja, a szolgáló is leginkább hallgatott, bár sokszor összenéztek.

Claude és Louis beszélt helyettük eleget. Néha vizsgáztatták egymást, és ha valamire nem emlékeztek pontosan, Jehan-t kérték fel döntőbíróul. Tanítójuk olyan sokat mesélt nekik a párizsi latin negyed diákjairól és arról a kifinomult latin nyelvről, ami ott mindennapos, hogy nem akartak felkészületlenül megérkezni. Mindegyik de Hangest fiú elismerte, hogy Jehan jobb latinista náluk, mégis ő szorongott leginkább, ha a hatalmas városban ékes latinsággal kelő és fekvő sok scolarira4 gondolt. Neki nincs előkelő származása és a király legfelső köreivel érintkező atyja, ha tudása vagy jelleme könnyűnek találtatna.

Az utazás végéhez közeledve átkeltek a szélessé vált Oise-on, és ráfordultak a Párizsba vezető országútra. A fák megritkultak körülöttük, az úton járók megszaporodtak. Utolsó estéjükön Adrien de Hangest úr pénze és neve is kevésnek bizonyult, és nem kaptak szobát a fogadóban. Örülhettek, hogy az alacsony kőfallal védett udvarba befértek a szekerükkel, és ki tudták fogni a lovakat. Vásározók, állandóan az utat járó kereskedők közé szorultak, de az egyik sarokban néhány sötét tógát viselő diák is meghúzta magát. Külön tüzet gyújtottak, és látszott rajtuk, hogy nem akarnak közösködni senkivel. François odalépett hozzájuk, hogy bemutatkozzon és beszédbe elegyedjen velük, de mikor meghallották, hogy a Montaigu kollégiumba fog beiratkozni, latinul elhajtották maguk mellől. François-n látszott, hogy forr a vére, de végül erőt vett magán, és nem kért elégtételt, talán nem is bírt volna velük, vagy nemesi származása ellenére is kidobták volna a fogadóból.

– Nem tisztelnek ezek se Istent, se embert – jegyezte meg a kocsis. – Rosszabbak, mint az ördögök. Bajkeverők…

Gérard Cauvin nem mondott semmit.

A de Hangest fiúknak a szekérderékba dobtak szalmát, a többiek a kerekek mellett aludtak. Jehan hátát nyomta a keményre taposott föld, a maga alá terített derékalj és pár marok szalma nem sokat segített. Félig a szekér kerekének támaszkodott, de az is csak kis ideig tartotta, majd ugyanúgy kínozni kezdte. Végül felült, körülnézett. A fáradtság ólomsúlyként nyomta minden porcikáját, de elméje lázasan csapongott ide-oda. Hol Montmort kastélyában járt, ahol Adrien de Hangest úr kegyelméből szinte egy volt a fiai közül, és a magas falak, tornyok, a nemesi vér ereje védőn körülölelte, miközben a család és a király régi tetteiről, az antik világ nagy dolgairól és a latin nyelv rejtelmeiről tanult. Néha Noyon utcáin járt, és a Cauvin-házban, ahova tartozott is meg nem is. Mostohaanyját nem érezte a családjához tartozónak, féltestvéreit talán fel sem ismerte volna, ha máshol botlik beléjük, fivérei pedig találkozásról találkozásra idegenebbé váltak. Atyja megöregedett, haja teljesen őszbe fordult, pedig amikor első felesége sírja mellett állt, dús tincsei még sötétek voltak.

Majd Jehan gondolatait ismét maga felé rántotta a nagyváros, amelyik holnap kitárja majd előttük a kapuit. A latin negyed, a professzorok és különböző korú, rendű és rangú diákok birodalma hírével és fényességével egyszerre kápráztatta el és szorongatta meg a leendő diák szívét.

Úgy tűnt, kevesen alszanak a zsúfolt udvaron ezen az éjszakán, szinte csak az odébb tanyázó diákok horkoltak bortól nehéz álmukban. A kereskedők az éjszaka sötétjében is vigyáztak a javaikra, aki Párizs felé tartott, az a portékájára, aki visszafelé, az a ki tudja, hova rejtett erszényekre, ékszerekre, cseretárgyakra. Gérard Cauvint odafogadták a tüzük mellé.

Mikor atyja észrevette, hogy Jehan ébren van, odaintette maga mellé.

– Ő a fiam.

– Jehan Cauvin vagyok Noyon városából – hajtotta meg magát Jehan a lángok árnyékától táncolni tűnő sötét alakok felé, ahogy Montmort kastélyában mindig üdvözölnie kellett a család vendégeit. A kereskedők összenéztek és halkan kuncogtak rajta.

– Ülj le, fiú! – intett végül neki az egyik. – Igyál egyet!

Egy csorba peremű cserépbögrét adtak a kezébe, a bor savanyú szaga már azelőtt megcsapta az orrát, hogy a szájához emelte volna. De nem akart sértődést. Belekortyolt, és próbált nem összerázkódni. Visszaadta a bögrét, motyogott valamit. Többet nem foglalkoztak vele.

– Akárhogy is – dörmögte egy vállas alak a tűz másik oldalán –, én azt mondom, megátalkodott egy faj az a német. Minél kevesebb dolga van vele az embernek, annál jobb.

– Egy falumbeli igen jó pénzt keres rajtuk – mondta egy fiatalabb hangú kereskedő.

– Mit ad el nekik?

– Inkább vesz. Könyveket.

– Tud olvasni? – A vállas alak nevetése olyan volt, mint mikor egy nagy kutya morog.

– A pénzt megolvassa, annyi elég neki. Jó bort ad a nyomdásznak, aki kinyomja annak a német barátnak a könyveit. Azt mondja, nem tud eleget a sózott húsos hordók alá rejteni, megveszik tőle mindet. Még papok is. Még egy püspök titkára is vett belőlük.

– Nem eretnekség van azokban a könyvekben? – vetett keresztet a Jehan mellett ülő szakállas kereskedő.

– A fene tudja, mi van bennük, de amit az a német ír, az sokakat meggazdagított. A falumbeli új házat vett a minap az asszonyának, és a szeretőjének sem kell már rongyokban járnia. Értitek, no.

– Az ördög pénze az – közölte valaki.

Kínos csend támadt. A tűzben néha megroppant egy-egy vastagabb ág. Egy nyurga fiú közelebb hajolt és megigazította a parázsban fekvő fadarabokat.

– Ott voltam a disznópiacon nemrég, ahol megégették azt a szerzetest a német barát miatt. Talán a faludbeli könyvét olvasta, azzal ment tele a feje – mondta valaki jobbról.

– Én is ott voltam – kapott a szaván a másik. – Bár nem láttam jól a tömegtől. Azt mondták, káromolta a Szűzanyát.

– De még hogy káromolta! Azt hirdette, Szent József Krisztus apja, és a Szűzanya nem maradt szeplőtelen!

Mindenki keresztet vetett, még atyja is. Jehan gyorsan követte. Felzaklatta, amit hallott.

– Azt mondták, a neve Vallière. Vallière, nem? Vagy Livry?

– Valami Jean. Mint ez a fiú.

– Lehet. Először fogóval kitépték a nyelvét, amivel káromolta a Szűzanyát. Nem is gondoltam volna, hogy ekkora nyelve van egy embernek.

– Csak az eretnekeknek – szúrta közbe valaki. Többen kuncogtak. Jehan érezte, hogy megszédül.

– Meg a nőknek – tette hozzá egy másik, újabb kuncogásokat fakasztva.

– Aztán megégették.

– Meg is érdemelte. A falubelid is vigyázzon, megégetik őt is, ha elkapják egyszer. A Notre Dame előtt máglyát raktak a német könyveiből, ráfért volna egy ember is. Isten haragja lesújt rá, hogy ilyen könyveket árul, lesújt az ilyenekre!

Újra nehéz csend támadt, amit csak a diákok horkolása zavart meg néha.

– Ha lesújt – mondta végül a megszólított kereskedő –, megteszem keresztényi kötelességemet, és gondját viselem majd árván maradt szeretőjének.

– A pokol tüzén fogsz égni te is, Michel – közölte vele a dörmögő hangú, de inkább nevetett, mint korholt. Néhány cserépbögre újra körbejárt. Jehan sem maradhatott ki, de ezúttal meg sem próbálta visszatartani a borzongását. A savanyú bor a gyomrát, az elhangzott szavak a lelkét marták. A Szűzanyát káromolta! Az új erőre kapó tüzet figyelte, látása elhomályosult, és az egyik ág mintha egy emberi alak torz formáját öltötte volna. Mekkora nyelve van az embernek, és milyen gonosz…

– Hát majd meggyónom, abban nem lesz hiba – adta tovább a cserépbögrét a Michelnek nevezett kereskedő. – A papunk szereti hallgatni. Vagy ha kell, veszek rá búcsúcédulát.

Jehan talán a bor miatt nem emlékezett, hogyan került vissza a kerék mellé.

Reggel úgy ébredt, mintha bottal verték volna egész éjszaka. A feje különösen hasogatott.

A lusta, nagy íveket rajzoló Szajna mentén haladtak, és végül elfordultak a folyótól, ahogy a kapuk felé vették az irányt. Párizs, a világ legfényesebb hírű városa szétterült előttük. Betöltötte a láthatárt, és Jehan álmélkodva figyelte. A szekerük néha kidöccent az évszázadok alatt kivájt kerékmélyedésekből, volt, hogy hosszú ideig beszorultak az állatait komótosan hajtó, nyikorgó kordéikat nyüvő parasztok mögé. Egyszer zászlót lobogtató fegyveresek csoportja miatt kellett lehúzódniuk.

A város fala még csak a távolban sejlett, de már házak, palánkokkal, néha alacsony kőfalakkal védett kertek, gyümölcsösök, zsindelyezett tetejű udvarházak között szekereztek. Az egyre szélesebbre nyújtózó város fölött füstoszlopok vegyültek az ég kékjébe. Fogadók konyhájának gőze, kovácsműhelyek fémes illata, állatok bűze és pörzsölődő disznó szúrós szaga kúszott az orrukba. Jehan fejébe újra belenyilallt a fájdalom a tegnap esti bor és beszélgetés emlékével együtt.

– Szálljanak le! – szólt hátra a bakon ülő kocsisuk, ahogy a városkapu felé közeledtek. A folyóból egy csatornát vezettek ki, amin elfért néhány csónak is. A rajta átívelő híd túloldalát kőből rakott tornyos kapuház őrizte. Az úton járók feltorlódtak a hídnál, úgy tűnt, legalább annyian távoznának a városból, mint ahányan érkeznének. Jehan-ék szekere beállt a sorba, utasai mellette sorakoztak. A kapuházat őrző katonák mogorván megnéztek maguknak mindenkit, és találomra ki-kiintettek szekereket, kordékat, néha magukban járó férfiakat is a sorból, hogy átkutassák őket.

– Mit csinálnak ezek? – morgott François.

– A német könyveit keresik – mondta Jehan. Atyja egyből rákapta a tekintetét, és egy mozdulattal csendre intette.

– Milyen német? – fordult hátra François. – Az az eretnek?

– Lutherus – mondta Claude. – Én is hallottam, hogy beszélték…

– Fenét érdekli ez őket! – nevetett fel a kocsis a bakon. – Már megbocsássanak az urak, hogy ezt mondom. Azt nézik, mibe akadhat bele a körmük. Nemes atyjuk pár solt adott is a zsebembe, ha mi tetszenénk meg nekik. Hó, gyerünk!

Végre megindult a sor. Némán baktattak a nyikorgó szekér mellett, mígnem újra megtorpantak. Szemből színes ruhás lovasok dübörögtek át a hídon, az élen járók lándzsanyéllel hessegették el a bambábbakat. Egy urat kísértek, drága palástját még ezen a meleg nyári délelőttön is a vállára terítette, prémgallérja olyan fehéren fénylett, mintha nem illethette volna az út pora. Többen meghajoltak felé, sokan keresztet vetettek. Jehan-ék utánozták őket, nem akartak bajt.

– Ez ki volt? – kérdezte François, mikor végre újra övék lett a híd.

– Talán egy püspök úr – mondta a kocsis.

Mikor senki sem figyelt rájuk, atyja hirtelen maga mellé rántotta Jehan-t, és megszorította a karját.

– Nem közösködsz némettel! – sziszegte a fia fülébe. – Nem beszélsz velük! Nem is említed őket! Érted?

Jehan megszeppenve bólintott.

Jegyzetek

1 Kálvin: Zsoltármagyarázatok, Előszó. Szabó Miklós fordítása.

2 Franciaország északi részén beszélt nyelvjárás.

3 Egy püspökséghez vagy egyházmegyéhez tartozó, a székesegyházak és nagyobb templomok klérusából a 11–12. sz. fordulóján kifejlődött egyházigazgatási testület.

4 14–16 év körüli, származása szerint általában a középréteghez tartozó diák. Nem szerez tudományos fokozatot.

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896,
(1) 386-0865
harmat@harmat.hu
www.harmat.hu

és a Magyarországi Református
Egyház Kálvin János Kiadója
1113 Budapest, Bocskai út 35.
Tel.: (1) 386-8267, (30) 276-7343
kalvin.kiado@kalvinkiado.hu
www.kalvinkiado.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Galsi Árpád
Felelős szerkesztő: Naszádi Krisztina
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borító: Lente István
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License