A boszorkánypróba
Author: Lindsey Olsson
Date: 2026-09-18
Publisher: Menő Könyvek

Original title: To Drown A Witch

Copyright © 2026 by Lindsey Olsson

Design by Alex Campbell | Text set in Centaur MT Std

First published in the United States of America by G. P. Putnam’s Sons, 2026

G. P. PUTNAM’S SONS

An imprint of Penguin Random House LLC

Fordította © Weisz Böbe

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Weisz Böbe, 2026

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-983-3

A varázspálcás és képzeletbeli erdőkről író hétéves énemnek. És a többi fiatal írónak, akik arról álmodnak, hogy a történetüket viszontlátják a könyvespolcokon.

Menni fog. Hiszek bennetek.

ELŐTTE

A boszorkány

A fák szemmel tartanak.

Érzem a tekintetüket a hátamon, a fejemre húzott csuklyán, a lábfejemen, ahogy óvatosan átlépek az erdőben a talajt borító gallyak és avarkupacok felett. A ruhámat egy magas, fenséges örökzöld alatt hagyom. Tudom, hogy akkor is itt lesz, amikor visszatérek. Soha senki nem keresztezi ezt az erdei ösvényt. Ezért indulok el ezen.

Mégis, ahogy hátrapillantok a vállam felett, a tekintetem ide-oda rebben az árnyak között, mozgást keresve. Oly sok éjszaka van, amikor a szemem becsap, mozgást hazudva ott is, ahol nincs.

De ma éjjel nem. Egyedül vagyok. Egy árva lélek sem merészkedik be ilyen mélyen az erdőbe, ahol prédára leső lények fenyegetnek. És mégis bizsergető késztetést érzek, hogy újra meg újra hátralessek. Hogy ne kapjanak el.

Mágiával ne.

Senki sem tudja, honnan származik a mágia. Azt mesélik, a fákban lelt otthonra. Azt mesélik, hogy a fák az ég felé nyújtották hosszú ágaikat, és hagyták, hogy a mágia a leveleikre hulljon. A mágia pedig épp ilyen gyorsan beköltözött a fákba, beszivárogva ereiken át, és lezúdulva a barázdáikon. Azt mesélik, a mágia tartja életben a fákat, ezért élnek át minden egyes viharos évszakot. Azt mesélik, a fák ezért ilyen óriások, ezért nőnek egyre nagyobbra, magasabbra nyúlva bárkinél. A mágia a fák legjobb barátja.

De nem az enyém.

Négyesztendősen szereztem tudomást a fákról. A bennük lakozó veszélyes mágiáról.

Ötévesen tudtam meg, hogy én is olyan vagyok, mint ők, héj, amelyben a mágia elrejtőzhet. És hatéves, amikor megtanultam elrejtőzni.

A mágia nem a barátom. A félelmem. A szégyenem. Elzárva tartom.

De egyetlen élő sem töltheti az egész életét ketrecben. Lüktet, dobol, vergődik bennem.

Ki akar jutni.

Ki. Ki. Ki!

A mágia élőlény, amelyet nem tudok megölni. Nem hal meg.

De én meghalhatok. És tudom, hogy egy napon a mágia lesz a halálom.

Az ereimben a sajgás elárulja, mikor veszti türelmét. Amikor a fékezhetetlen, nem evilági erő kitörne belőlem. Ezért a folyóhoz megyek.

Alámerülök, és körbeölel a kissé sós, hideg víz. A mágia szorosan feltekeredik bennem, szembeszállva a közelgő kiűzetéssel. Tudom, hogy ez más, mint amikor tudatosan akarnám használni. Érzékeli, hogy nem célom adni, csak az, hogy hagyjon el.

Fogamat csikorgatom, és megrántom a feltekeredett csomót.

A fák fölém hajolva figyelnek, megítélnek. Áhítattal tisztelik a mágiát, de én nem vagyok olyan erős, mint ők.

A mágia ellenáll a húzásnak, ezért nagyot rántok rajta, és egy darabka kiszakad belőle. Beengedem az ereimbe, és a véremben méricskélem a súlyát. Ez az adag, bár kicsi, mára elég lesz. Ki kell tartania addig, míg muszáj visszatérnem és megismételnem ezt a szertartást.

Széttárom a végtagjaimat, a karomat, lábamat, ujjaimat, lábujjaimat, sőt még a nyakamat is kinyújtom, míg csillagként lebegek a vízben. Az áramlat körbevesz, játszik a térrel, amelyet elfoglalok, el akar sodorni. Adok neki mást, amit elvihet.

Kilököm a mágiadarabkát az ereimből. Csiklandoz, éget, és végigsuhan a bőrömön. Amint a felszínre ér – táncolva, megtisztulás ígéretével kecsegtetve –, el is engedem.

A mágia lázad.

Azonnal jég képződik körülöttem, darabokban lebeg a fejem körül, aztán buborékok és halk csobbanások keletkeznek, mintha hő nélkül forrna fel. A lábamnál megdermednek a halak, és kimúlnak, mégis továbbúsznak. Nád szökken szárba, de olyan hirtelen, hogy félretolja az útjából a köveket.

Várom, hogy minden leülepedjen. Hogy az áramlat a mágiát kisodorja a tengerre. Amint ez megtörténik, a felszínre török, és felsóhajtok.

Víz nyaldossa a bokámat, és felkapaszkodom a folyóparton. Bár a levegő hideg és csípős, nem didergek.

Épp olyan bizonyossággal érzem magamon a fák rosszalló tekintetét, mint ahogyan a tüdőmet verdeső kísérteties nevetést. Visszafordulok, a megmaradt mágiát lenyomom jó mélyre magamban, míg a belsőm lecsillapodik. Én nem olyan vagyok, mint a fák. Én nem hívtam magamhoz a mágiát.

Csakis én ismerem a mágia igazi veszélyét. A világ azt hiszi, tudja. De elfelejtették. Egy napon a mágia úgy látja majd jónak, hogy emlékeztesse őket.

Amint megszáradok, felöltözöm, és összeszedem a holmimat. Az erdő súlyos körülöttem, de én könnyebbnek érzem magam.

A lépteim nyomokat hagynak a homokban, egyre távolodva a folyótól. Magam mögött hagyom az erdőt, elindulok vissza a barátaimhoz, a családomhoz. Vissza az emberekhez, akik kivégeznének, ha tudnák…

Én vagyok a boszorkány, akire vadásznak.

ELSŐ RÉSZ

Az idegenek

„Így hát oly sok idő után az istennő találkozott egy idegennel az úton. Amikor üdvözölték egymást, gyönyörűséges arca nem viselt mosolyt, mert ekkor született meg a harag.”

Nephele elveszett szent könyve: Mindenek nagy istennője, második könyv, negyedik szakasz, 31–32. sor

ELSŐ FEJEZET

Nes

Pótolhatatlan vagy.

Ez volt az első, amit fiatal lányként Nes Deivanának mondtak. Nem bóknak szánták. Csalinak, hogy különlegesnek érezze magát, és azt érezze, otthonra lelt ebben az istennő verte városban.

De neki ennél több esze volt. Nes talán nem mindig tudta, mi ő, de azt igen, hogy mi nem. Azaz nem pótolhatatlan. Szándékában állt bebizonyítani. Hónapokba telt, de végre sikerrel járt.

Marnie Sorphel ennek nem nagyon örült, de Nes számára a félénk, ijedt szemű lány a világmindenséget jelentette.

Nes átvágott a Völgyön, az Árok fő piacterén, egyik kezével szorosan fogva Marnie csuklóját, a másikat a csípőjére simuló ezüstflaskára téve. A napszak ellenére az utcát szegélyező olajlámpások megvilágították az utat a vásározók, a bűnözők, az őrök és a vándorok előtt egyaránt.

Az Árok Gadore hat városrészének egyike volt. Habár a háztetők itt is épp olyan óceánkékek voltak, mint a többi körzetben, az Árok olyan benyomást keltett, mint egy túlcsorduló száj. A Foxvin-erdő sötét fáiból ácsolt, elfeledett harcok vérével pettyezett rozoga viskók úgy ékelődtek be az egykor fehér épületek közé, mint fogak közé az étel.

A mellette lépdelő Marnie ámulva nézte a piactérre kitett asztalokat. Nes azonban tudta, hogy nem az aranyláncon függő kristályok, hüvelyknyi fiolákba adagolt gyógyitalok és díszes zsebórákat áruló kereskedők vonzották Marnie tekintetét.

A jellegzetes portékák között itt-ott sokkal izgalmasabb holmikat kínáló kalmárok várták vásárlóikat. Mágiával átitatott dolgokkal.

Jobbra tőlük egy férfi épp azt mutogatta a vevőjének, hogy az a hajszálnál is vékonyabb ezüstszál akkor sem szakad el, ha erővel megrántja mindkét végén. Balra tőlük egy asztalon felhígított mágiával táplált kígyókkal teli láda állt, az állatok egymás hegyén-hátán tekeregtek, vonaglottak sziszegve, és hol látszottak, hol eltűntek. Nem messze onnan az egyik asztalnál a kofa többsornyi pótujjat árult, azt állítva, hogy heg nélkül illeszkednek az elveszett ujj helyére.

– Milyen szép leányok! – rikkantotta az asszony. – Fülbe illő gyöngyöket is árulok! Olyanok lesztek tőle, mint a gazdagok a Gyűrűben.

Nes a fogát csikorgatta. Csak azért, mert az arca ártatlannak mutatta, a szíve még nem úgy dobbant.

Elkapta Marnie csuklyájának a szélét, és belehúzta a lány arcába, majd a kofa felé fordulva odavetette:

– Tartsd meg a vackaidat és a feltételezéseidet magadnak!

Az asszony szeme keskeny réssé szűkült.

– Nem kell modortalannak lenni, kislány.

Nes kissé megdöntötte a csípőjét, így a flaskájáról visszaverődött a fény, és a kofa láthatta a fémbe vésett, vicsorgó kutyát.

– Óvatosan! – sziszegte. – Különben Phineas még okot talál, hogy ne csak az asztalodat dobassa ki ebből az utcából.

Az asszony fojtott dühvel megfeszítette az állát, lehajtotta a fejét, és hátralépett. Nes felszegte az állát. Évekkel ezelőtt megtanulta, hogy sose járkáljon az Árokban leszegett fejjel.

Marnie azonban… Marnie jobb, ha lehajtotta a fejét.

Ez a lány, kiterjedt család tagjaként, kétségbeesetten szeretett volna egy kis plusz gadotra szert tenni. És ha valamit nem volt szabad kimutatni az Árokban, az a kétségbeesés. Nes csak a puszta szerencsének köszönhette, hogy előbb talált rá Marnie-ra, mint egy jöttment kapzsi alak.

– Erre – mondta Nes, elvezetve Marnie-t a fondorlatos árusoktól. Minél hamarabb elviszi a lányt Phineashoz, annál hamarabb szabadulhat meg ettől a helytől.

Mint mindig, a halál, a rothadás és a paráznaság szaga töltötte be a levegőt, akár a konyhát az odakapott ragu szaga. De volt még valami más is. Egy illat, ami nem illett oda. A tél az előző héten osont át Gadore küszöbén, és összegömbölyödött, mint egy nem szívesen látott macska. Mégis tavaszi fuvallat – a szárba szökkenő vadvirágok és a meleg ígérete – fojtotta el az Árok szokásos szagait.

Nes belenyomta a lábfejét a piszokba, és a nyakát nyújtogatta, keresve a kellemes tavaszi illat forrását. De Marnie talált rá előbb.

– Jaj, ne!

A szavak úgy gördültek le a lány ajkáról, mintha nem is akarta volna kimondani. Tőlük alig pár lépésnyire, egy ernyedt kézben ott volt a mágia.

Színtiszta mágia.

Az élénkzöld csomóban száz meg száz apró szál csavarodott össze, akár a moha – csak egyetlen helyről származhatott. A városfalon túli erdőből, egy fa kérgéről hántották le.

Nes szíve elszorult a halott arca láttán. Fiatal fiú volt. Legfeljebb tizenöt lehetett. Így holtan csak a szeme fehérje látszott. Az alvadt vér dermedt vízesésként fedte be a száját, az állát és a nyakát. Az újhold sötétjében Nes alig tudta kivenni a színtiszta mágia halványzöld derengését a fiú szájában.

A halott fiú tépett inge alól kilátszottak a mellkasán húzódó, karomnyomokra emlékeztető sebek ott, ahol valaha a szíve dobogott. A fiú maga ejtette e sebeket, kétségbeesett, utolsó kísérletként, hogy kikaparja magából a mágiát. De ha a mágia egyszer befészkelte magát az ember szívébe, odalett minden remény.

Az Árok lakói játszadozhattak a csillagokkal, ám a mágia sosem hagyta, hogy elfelejtsék: tűzzel játszanak. Mert a tiszta mágia ölt. Minden egyes alkalommal.

Nes nem rémült meg a holttest látványától. Nem akadályozhatta meg a világ gonoszságát, de a szemébe tudott nézni. Nagy meglepetésére Marnie sem kapta el a tekintetét. Talán a lány erősebb, mint hitte.

– A mágia szerelmére – suttogta Nes. A mondat egyszerre volt átok és ima. Nála mindig az ima győzött.

Marnie közelebb lépett a holttesthez, és eltátotta a száját. A fiú az egyik kezében még mindig a tiszta mágia szálait fogta, a másikban pedig a kocsonyás, véres masszát, amely eddig a nyelve volt. Marnie lehajolt, és a mágia felé nyúlt.

– Ne érj hozzá! – Nes elkapta Marnie-t, és hátrarántotta. – Meg akarsz halni? Ha az őrök megtalálják nálad, az biztos, hogy boszorkányként vízbe fojtanak.

Csak ezen a héten már három vízpróba volt. Szokatlanul magas szám, még egy olyan boszorkánytól rettegő országban is, mint Orlonea. Sem Nes, sem Marnie nem adhatott okot a királynak, hogy rájuk gyanakodjon.

Marnie kiszáradt alsó ajkát harapdálta.

– De nem kellene…?

– Nem – vágott a szavába Nes. – Hagyjuk magára.

Nem ez a fiú volt a mágia első áldozata. És nem is lesz az utolsó.

*

Nes kitárta a kártyabarlang ajtaját, és megcsendült a fölé akasztott sok kis csengettyű.

A felületes szemlélő számára a Szirénhaj semmiben sem különbözött az Árokban található bármelyik kártyabarlangtól. Az asztalok lapjára feszített zöld posztó foltos volt, kilöttyent italok sötét karikái éktelenkedtek rajta, a köréjük húzott székek lábai az idők során megkoptak, összekaristolódtak. A Szirénhaj látott már szebb napokat is.

De épp ez volt a lényeg. Ez volt az egyetlen törvényes üzlet Phineas Wraw nevén, és nem illet volna ehhez az alantas kis Árok-beli helyhez, ha hivalkodó pompában hirdetné a tulaj valódi gazdagságát.

– Csak idő kérdése – mondta egyszer Phineas –, és a gyanakvás bizonyossággá válik.

Az elmúlt két év nagy részében a Szirénhaj volt Nes otthona – egészen pontosan az apró szoba, amelyen Surival osztozott az emeleten. Hitvány, zsebkendőnyi otthon, de mégiscsak otthon.

Elsősorban Surinak köszönhetően vált ez a hely meghitt otthonná – Nes minden igyekezete ellenére, hogy elkerülje a lányt. Suri, ez a brevnai szökevény menyasszony valamiképp utat talált Nes életébe, és a legnagyobb meglepetésére Nes ezt szívesen vette.

De ez már nem sokáig fog számítani. Amint Nes kiszabadította az apját, menekülniük kell, és nem térhet vissza Gadore-ba. Arra kellett összpontosítania, ami fontos. Ennyi. Marnie volt az utolsó munkája.

Behúzta Marnie-t a fogadó konyhájába, ahol fülsértő hangzavar fogadta őket. Kanalak csörrentek különböző hangmagasságokon, ahogy nekiütődtek az edényeknek. Kések koppantak a vágódeszkákon eltérő ritmusban.

A konyhából két ajtó nyílt, az egyik ki, a szemétlerakó sikátorba, amely hosszú, keskeny sávként húzódott minden Árok-beli üzlet mögött. Mint a neve elárulta, az emberek ide hajigálták ki a hulladékot és a szemetet – időnként hullákat is –, aztán éjfélkor megindult a kotró, és mindent magával vitt.

A másik ajtó egy gazdagon feltöltött kamrába vezetett. Ám Nes tenyere attól kezdett izzadni, ami a kamrában várta őket.

Kitárta a kamra ajtaját, megkerülte a hagymás és krumplis zsákokat, és ott találta a harmadik ajtót. Azt, amely a lefelé vezető lépcsőt rejtette.

– Készen állsz? – kérdezte Marnie-t.

A lány remegett a köpönyege alatt, a térde és a könyöke akár az erős szélben reszkető faágak.

– Heti száz gadotot fog fizetni nekem az úr?

– Mindaddig, míg megteszed, amire Phineas kér.

Marnie nagyot nyelt.

– Akkor igen.

Nes levette a flaskát az övéről, röviden belekortyolt, majd elindult lefelé a titkos lépcsőn. A fokokat szegélyező lámpások fénye élénk, vibráló köröket rajzolt a piszkos falakra. A lépcső alján beléptek egy másik ajtón.

Az eléjük táruló helyiség széles volt és barlangszerű. A fenti konyhától eltérően a bunyóház szinte üresen tátongott. A takarítók már felmosták az éjszakai összecsapások során kiontott vért, és a csapos is végzett az italok leltározásával. Alig pár férfi ácsorgott a helyiségben. És a csoport közepén ott állt Minot, Phineas segédje.

Nes a férfiakat nagy ívben megkerülve a segédet figyelte. Fel nem foghatta, Phineas miért ezt az alig tizenhat éves, csenevész fiút választotta segédjének.

Nes a fiú előtt sorakozó összes férfit jól ismerte, mindegyik bunyós volt, akiket ő talált és hozott ide. Egyikük sem zargatta Minotot, a fejüket lehajtva léptek előre, hogy átvegyék az ezüstflaskájukat, amely pont olyan volt, mint az, amelyet ő viselt a csípőjén.

Azt is tudta, mit rejtettek a flaskák. Mágiát. Nem a tiszta fajtát, amelyet a fa törzséről kaparnak le, amely ott lapult a Völgy külterületén látott halott fiú kezében, hanem hígított mágiát.

Tengervízzel keverve a mágia megszelídült annyira, hogy meg lehetett inni. Ha valaki tiszta mágiát fogyasztott, azzal halálra ítélte magát. A hígított mágia azonban egyedi mágikus előnyökhöz juttatta azt, aki lenyelte. És az Árokban élő népség sóvárogva vágyott bármilyen előnyre.

Ez volt Gadore igazsága: a mágia az önként választott bódítószer. Míg Phineas volt Gadore alfejedelme, a mágia bőséggel áradt a város gyomrában, és megfertőzte az utcákat – bekúszott az üzletekbe, hömpölygött az ivókban, és csak úgy áradt kifelé az olyan kártyabarlangokból, mint amilyen a Szirénhaj.

A föld alatti bunyóházak mindennapos szórakozásnak számítottak az Árokban. De egyik sem ért fel Phineas intézményével, ahol a harcosok cseppet sem voltak hétköznapiak, és a küzdelmek a mágia megjósolhatatlan összecsapásaként tetőztek.

Nes az egyik harcost figyelte, aki ügyetlen ujjakkal próbálta letekerni a flaskája kupakját. Egy évvel ezelőtt hozta ide a férfit, miután kiderült, hogy a hígított mágiától képes anélkül áthajítani bárkit a szobán, hogy akár csak egy ujjal is hozzáérne.

Minot ekkor megindult Nes felé, az utolsó flaskával a kezében.

– Ó, Nes, mily kedves, hogy csatlakozol hozzánk. – A tekintete Marnie-ra vándorolt, aki még mindig ott téblábolt a lépcső oltalmában. A fiú elvigyorodott, és hirtelen sokkal kevésbé tűnt sihedernek, ám annál inkább igazi fenyegetésnek. – És úgy látom, újabb eltévelyedett lelket hoztál Phineasnak, akibe belemélyesztheti a karmát.

Nesnek erre nem volt válasza. Az nyavalygásnak tűnt volna, ha azt feleli, nincs más választásom. Még akkor is, ha ez igaz.

– Itt van? – Túl akart esni az egészen, mielőtt újranyitnak a vermek.

Minot továbbra is Nest bámulva egyik hosszú ujjával megkocogtatta a flaska külső oldalát, a körme élesen koppant a fémen.

– Minot – mondta Nes, amikor a fiú nem válaszolt. Némi él volt a hangjában, amit rendszerint igyekezett kordában tartani itt, a bunyóházban. De a modora épp olyan hamis volt, mint a türelme.

– Nes.

– Odabent van? – kérdezte Nes a másik föld alatti ajtó felé intve.

– Most nem lehet zavarni.

Nes megpróbálta kikerülni Minotot, de a segéd az útját állta. Nevetés bugyogott fel Nes torkából, de azonnal le is gyűrte, majd félretolta a fiút.

Minot szeme elkerekedett.

– Nes, nem mehetsz be. Most nem…

– …lehet zavarni. – Nes megmarkolta a kilincset, és megvető pillantást vetett Minotra a válla felett. – Már mondtad. De közte és köztem… már rég esedékes egy beszélgetés.

Kitárta az ajtót, és belépett. A bunyóház fénye beözönlött a szűkös irodahelyiségbe, megvilágítva egy szögletes, meglehetősen összekaristolt íróasztalt, amelyet két oldalt egy-egy szék fogott közre. Egyiken sem ültek.

– Hol…

– Üdvözöllek, kopó.

Nes összerezzent, mintha maga a sötétség vágta volna pofon.

Hátrapördült, épp időben, hogy lássa, amint Phineas Wraw kilép az ajtó mögül.

Phineas épp olyan kifinomult volt, akár egy jól szabott felöltő, és az orra metszése épp olyan éles, mint a szeme. Habár Nes elismerte, hogy a férfi fenségesen vonzó, büszke volt rá, hogy nem alélt el tőle. Phineas szépségét mindig is hamisnak találta, mintha nem örökölte, hanem évek során, apránként hordta volna össze.

Hosszú haja ma mélyvörös színben pompázott, és leomlott egyik vállán. A férfi úgy simogatta, mint egy kis házi kedvencet, közben fényes borostyánszín szemét Nesre szegezte.

– Mi szél hozta haza az én drága kopómat? – kérdezte Phineas. Az ajka, amely majdnem olyan sötétvörös volt, mint a haja, beszéd közben kissé meggyűrődött.

Kopó. Nes gyűlölte ezt a becenevet.

Gadore-ban Phineas úgy őrizte a hatalmat, mint felhők az esőt. Csak épp Phineas sosem eresztette el.

Sokan sutyorogtak arról, hogy az Árok hírhedt ura miképp került hatalomra. Hogyan suhant be a városba egy pusztában született sivatagi amphiptere hátán jó ötven évvel ezelőtt, homokot fújva a bazaltköves utcák repedéseibe, és alig egy héttel később miképp szorította az ujját az egész város ütőerére.

Mind nevetséges pletyka. És nem azért, mert az amphipterek már több mint ötszáz éve kihaltak – és más mitikus lényekkel, például az alakváltó Xell-lel együtt rég a történelem süllyesztőjébe kerültek. Nem, Nest nem az gondolkodtatta el, hogy Phineas története szorosan összefonódott a legendákkal. Az alatt a két év alatt, amióta Phineasnak dolgozott, sehogyan sem tudta kiokoskodni, hogyan szerezhetett, tarthatott meg és rejthetett el egyetlen ember ekkora hatalmat.

– Ma telt le a két év – felelte Nes, amint Phineas eloldalazott mellette, és átment az asztal túloldalára, majd leült a székére, és tenyerét az asztal lapjára simította a számtalan csecsebecse között. – Itt az idő.

A türelem erény. Nes azonban ráunt a türelmes várakozásra. És ráunt az erényességre is – már amennyiben valaha az volt. Eljött az idő, hogy Phineas fizessen.

A férfi szemöldöke felborzolódott, mint a macska farka.

– Minek az ideje?

– Annak az ideje… – felelte Nes fortyogva –, hogy álld az alku rád eső részét. Ideje, hogy kijuttasd az apámat a falakkal körülvett börtönből.

Pontosan tudta, hogy a férfi már szabadított ki rabokat. Nes ezért bólintott rá az alkura.

Phineas a fejét rázta.

– Szó sem lehet róla.

– Ne játszd az ostobát! Ez volt az egyezségünk. Egy év szolgálat cserébe azért, hogy bejussak a városba, és újabb egy év fizetségül azért, hogy kiszabadítod az apámat.

A királyi őrség szigorúan ellenőrizte a városba be- és az onnan kivezető forgalmat – bárkinek, aki belépett az északi vagy a déli kapun, fel kellett mutatnia a megfelelő azonosító iratot, és az adatait rögzítették. Mivel neki nem volt semmije, nem volt más választása, mint Phineasra támaszkodni, hogy becsempéssze a városba.

Akkoriban annyira kétségbeesett volt, annyira ostoba, hogy meg sem kérdezte, mi lesz az ára. Gadore-ban mindennek megvolt az ára. Csak az volt a kérdés, mi a fizetség. És most végre ő is megfizette, amit kellett.

– Ó, az én kis kopóm. – Phineas egy vörös tincset pörgetett az ujja körül, és már-már szánakozva nézett Nesre, akit ez a legkevésbé sem csapott be.

Phineas senkit sem szánt. A szánalom csupán álarc volt, amely a következő lépését rejtette el. Nes legszívesebben már nyúlt volna a csizmájában lapuló tőrért – legszívesebben lemetszette volna azt a gonosz szemöldököt Phineas homlokáról –, de ellenállt.

– Félreértetted.

– Nem.

– Az alkunk nem az eltelt időtől függött, hanem attól, hány újoncot hozol nekem. És sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a teljesítményedet nem találtam kielégítőnek.

– Több kutyát akarsz? – kérdezte, felidézve azt a tucatnyi embert, akik ott álltak Minot előtt, és azt a másik tucat mágiahasználót, akiket kiszimatolt idefelé jövet. – Akár most is hozhatok még.

Phineas úgy tartotta a mágiahasználókat, mint az előkelőségek a különleges állatokat. Olyan embereket gyűjtött, akiknél miután hígított mágiát fogyasztottak, hasznosan ítélt képességek mutatkoztak. Őket nevezte újoncoknak, de bárki, aki az üzleti köreiben mozgott, tudta, hogy kicsodák valójában: a kutyái. Kutyák, akiknek Nes fáradságot nem sajnálva a nyomába eredt, és begyűjtött Phineas számára.

A férfi felsóhajtott, és a tekintete elidőzött az egyik kis üvegcsén az asztalán. Amikor megkocogtatta az üveget, a benne lévő kő lebegni kezdett.

– Pontosan tudod, hogy nem érem be akárkivel. Olyanok kellenek, akik jó harcosok. – Felnézett Nesre. – A különlegeseket akarom.

Téged akarlak.

Ezt Phineas nem mondta ki, de Nes ugyanúgy hallotta a szavakat. És tudta – sőt, már jó ideje gyanította. Nem számított, mennyi idő telt el, sem az, hány kutyát hozott a férfinak. Sosem lesz elég.

Amikor először találkoztak, Phineas egyetlen kérdést szegezett neki: Mit tehetsz értem?

Nes felajánlotta, hogy feladatokat intéz, felszolgál a fogadóban, mosogat a konyhán. Phineas azonban mindezt visszautasította.

Mi olyat tehetsz értem, amire senki más nem képes?

Ekkor Nes elmondta neki.

Mindenkire ugyanúgy hatott, ha tiszta mágiát fogyasztott, ám a hígított mágiára adott reakciók mind különböztek. És Phineas az ő reakcióját értékelte a leginkább.

Egy olyan városban, amelynek alvilága a mágiából élt, Nes volt az egyetlen, aki képes volt megtalálni azt. Elrejtve a járókelők csizmájában, kenyérszeletek közé tömve, sőt úgy is, hogy már valakinek az ereiben keringett. Nem számított sem a formája, sem az, hogy hány réteg állt közte és a mágia között, ő mindig kiszagolta.

Ő volt Phineas mágikus vérebe.

Két éven át járta Gadore utcáit, a képességével megkeresve azokat, akik önszántukból fogyasztottak hígított mágiát. Ez volt a könnyebbik fele. Amint ez megvolt, meg kellett tudnia, az illetőre hogyan hatott a mágia. Aztán az értesüléseit továbbadta Phineasnak, aki eldöntötte, a jelölt reakciója olyan-e, amit a harcosai gyűjteményében látni akart. Ha igényt tartott az illetőre, akkor Nes kapta a feladatot, hogy hozza be – akkor is, ha szerencsétlen foggal-körömmel tiltakozott. Amint Nes beállt Phineas mellé, a férfi bunyóházainak nyeresége az egekbe szökött.

Pótolhatatlan, mondta neki Phineas akkoriban. És emiatt sosem fogja levenni róla a pórázt. Legalábbis megfelelő csere nélkül soha.

– Marnie – kiáltotta Nes –, most már bejöhetsz.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, és Marnie, akinek még most is eltakarta az arcát a csuklya, belépett a már amúgy is zsúfolt szobába.

– Phineas Wraw, bemutatom Marnie Sorphelt.

Marnie hátratolta a csuklyát, és a fejét Phineas felé döntötte. Az arcát elöntötte a pír. Phineas csak nézte a lányt, a nyelve hegyével a szája szegletét ütögetve, aztán visszafordult Nes felé.

– Mit keres ez itt? – kérdezte morogva.

– Bemutatót tart. – Nes előrenyújtotta a kezét. – Minot. – A fiú fintorogva nézett rá, de beletette az utolsó flaskát a felé nyújtott kézbe.

Nes letekerte róla a kupakot, majd átnyújtotta Marnie-nak, és igyekezett nem gondolni arra, ezzel mit hoz a lány fejére.

– Csak egy keveset – emlékeztette. Marnie bólintott. Nes levette a saját flaskáját a derekáról, és Marnie felé emelte. – Fenékig!

Együtt ittak egy kortyot. A folyadék ösvényt égetve csúszott le Nes torkán, míg Marnie grimaszolt nyelés közben. Nes eltette a saját flaskáját, majd letette Marnie-ét is Phineas asztalára.

A férfi felvonta a szemöldökét, de nem érdeklődve, hanem unottan. Nes a fogát csikorgatta. Mindjárt megmutatja neki Marnie értékét.

– Alkut kötöttünk, Phineas – mondta. – Dolgozom neked, cserébe kiszabadítod apámat a börtönből. Azt mondod, vérebre van szükséged. Nos, megtaláltam az utódomat.

Marnie felé biccentett.

A lány kioldotta a köpönyegét, felfedve a ruháját, amely egyszerű volt, leszámítva a mély, jóval a melle alatt végződő V alakú nyakkivágást, amely felfedte a lány szegycsontjára simuló bőrt.

Marnie megfogta Nes kezét.

Amint a kezüket összekulcsolták, a félhomályos szoba megtelt fénnyel. Élénken, zölden ragyogott, pont úgy, mint a korábban látott tiszta mágia, és Marnie melle közül áradt szét. A következő pillanatban Marnie elengedte Nes kezét, és a fény kihunyt.

Nes felkapta az asztalról az üveget, amelyben a lebegő kő volt, és odadobta Marnie-nak. A lány elkapta. Ismét felfénylett a zöld ragyogás a mellkasán. A fény kialudt, amint Marnie visszatette az üveget az asztalra, hatékonyan elvágva a kapcsolatot a benne őrzött mágiától.

– Látod? – kérdezte Nes. Marnie reakciója a hígított mágiára, ez a ragyogás, segítene új kutyákat találni Phineasnak. – Marnie hajlandó felkutatni számodra a mágiahasználókat. Felváltva engem.

Phineas kifújta a levegőt.

– Nem.

– Mi-micsoda? – dadogta Nes hitetlenkedve.

Amikor Phineas méltóztatott újra ránézni, a szemében kérlelhetetlen birtoklási vágy villant.

– Azt mondtam, nem. Ez a lány nem válthat fel téged. Ahogy senki sem. Mint már mondtam, drága kopóm, pótolhatatlan vagy.

Nes szíve elszorult, és megfagyott. A dér szétáradt a mellkasán.

– Azt hittem – folytatta Phineas –, hogy ennél több eszed van. Nem engedhetem, hogy egy fáklya keljen életre, valahányszor valakit mágiahasználaton kapunk. A fény jelt adna minden járőröző őrnek. Ez a lány nem több, mint a te gyenge utánzatod.

Phineasnak egy dologban igaza volt. Nesnek több esze volt ennél.

Bolond volt, hogy azt hitte, a férfi állja a szavát. Többé nem lesz ilyen bolond.

Nes belenézett a főnöke parázsló szemébe, és látta, hogy elszántság tekint vissza rá. Phineas azt hitte, birtokolhatja őt.

De Nest senki sem birtokolhatta. Senki.

Mostanra Gadore-t épp olyan jól ismerte, mint a szeplőket a saját arcán. Akkor is eligazodna a városban, ha az útakadályokkal lenne teli, sőt, akár vakon, süketen is. Megtalálja a módját, hogy kiszabadítsa az apját.

Nes rátenyerelt az asztalra, és előrehajolt, míg szemmagasságba került Phineasszal.

– Keresd meg magad az átkozott kutyáidat! – vetette oda. – Elegem van abból, hogy a szukád vagyok.

Ekkor olyat tett, amire még gondolni sem mert abban a két évben, amióta Phineasnak dolgozott. Hátat fordított neki.

– Nes?

A név hallatán megtorpant.

– Nem feledkeztél meg valamiről?

Nes visszafordult.

– Ha elmész, semmi sem akadályoz meg abban, hogy feljelentselek.

Nes egy pillanatra látta magát a boszorkánykút alján, ahogy lassan lesüllyed, lassan vízbe fullad. Az sem számítana, hogy ártatlan. Mindenki tudta, amint valakiről kimondják, hogy esetleg boszorkány, a napjai megszámláltatnak. Ez volt minden nő legnagyobb félelme.

De csak azért sem hagyta, hogy Phineas meglássa benne ezt a rettegést. Nem érdemelte meg. És nem érdemelte meg őt sem.

– Próbáld csak meg! – közölte. Két évet töltött alárendeltségben. Nem ő volt az egyetlen, aki elkövette azt a hibát, hogy bízott a másikban. – Majd meglátod, mi marad az üzletedből, ha megteszed.

Ez alkalommal, amikor sarkon fordult, Phineas nem hívta vissza.