A fordítás alapjául szolgáló művek:

Yamamoto Tsunetomo: The Hagakure.

A Code to the Way of the Samurai. Edited by Takao Mukoh.

The Hokuseido Press, Tokyo, 1980

Yamamoto Tsunetomo: Hagakure. The Book of the Samurai.

Edited by William Scott Wilson. Kodansha International Ltd., Tokyo, 1979

Kaku Kózó – Daidódzsi Júzan: Budó sosinsú

Genhon gendaijaku (118). Njútonpuresszu, Tokió, 1998

A. L. Sadler: The Beginner’s Book of Bushido

Kokusai Bunka Shinkokai, 1941

Fordította

Kárpáti Gábor Csaba, Tóth Andrea

Szerkesztette

Kárpáti Gábor Csaba

A Budó sosinsút lektorálta és jegyzetekkel ellátta

Farkas Katalin

Illusztrációk

Balku Árpád

Borítóterv

Oláh Gábor

Hungarian translation © Kárpáti Gábor Csaba, 2000, 2024,
Tóth Andrea, 2003, 2024

Illustrations © Balku Árpád, 2024

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Előszó a hetedik, bővített kiadáshoz

Ez a bővített kiadás a a japán harci szellem esszenciájának számító két művet, a XVIII. század elejéről származó Hagakurét – népszerű nevén A szamurájok kódexét – és a Budó sosinsút tartalmazza, mely utóbbi szó szerinti fordítása ’Kezdők budókönyve’ lenne, de talán „A budó/Busidó alapjai” jobban visszaadja a mű eredeti értelmét; igaz, szokták Szamuráj törvénykönyvnek is fordítani.

Az előbbi mű szerzője, Jamamoto Cunetomo 1659-ben született szamurájcsaládban, és írnokként szolgált Nabesima nagyúr közvetlen közelében, majd ura halála után zen szerzetesként a visszavonult életet választotta.

A Budó sosinsú szerzője a Jamamotónál húsz évvel idősebb Daidódzsi Júzan (1639–1730) szamuráj hadtörténész és konfuciánus tudós volt, akire néha mint Taira Sigeszuke, a nagynevű Taira-klán leszármazottjára hivatkoznak. Daidódzsi a híres Busidó-szakértő, Jamaga Szokó tanítványaként járta az országot, és tanította a fiatal szamurájokat.

De mit is takar a (neo)konfuciánus, sintó és zen buddhista gyökerekből táplálkozó Busidó – a ’Harcos lovagok útja’? A középkori Japán társadalmát a XII. században uralomra került katonai osztály, a buke – a busik, azaz a ’harcos lovagok’ rendje – határozta meg egészen a Meidzsi-restaurációig (1868). Az ország életére több mint hétszáz éven keresztül a legnagyobb hatást kifejtő szamurájkaszt mindennapi élete és számtalan csatározása egy sajátos és meglehetősen szigorú etikai kódex, a Busidó kialakulásához vezetett. Ez tette lehetővé, hogy a háborús időszakokban is megmaradjon az a norma, mely megakadályozza az ember elállatiasodását, viszont teret ad a harcos erények – becsület, bátorság, rendíthetetlenség, tisztes helytállás, kötelességtudat, felelősségvállalás, hűség és lojalitás stb. – minél magasabb szintű gyakorlásának.

A hadakozó fejedelemségek korát (1467–1603) lezáró országegyesítés és a véres szekigaharai csata után a Tokugava-sógunátus alatt bekövetkező hosszú béke fokozatosan a harci értékek és a bugei (harci művészetek) rendszeres gyakorlásának háttérbe szorulását hozta. Az addig szóban átadott, a harcos nemesek és csatlósok között élő hagyományként szájról szájra terjedő Busidó és a hozzájuk kapcsolódó hőstettek, jeles történelmi események és példázatok fakulni látszottak. Ez tette szükségessé a Busidó írásba foglalását.

Daidódzsi Júzan és Jamamoto Cunetomo is az Edo-kor (1603–1868) kezdeti, felívelő szakaszában élt. Mindkettejüknek feltűnt, hogy a fiatal harcosok, akik háborús bevételek híján szűkös illetményből éltek, sokszor irigykedve tekintenek a feltörekvő, jómódú kereskedőkre. Ezért Daidódzsi arra inti az ifjú csatlóst, hogy „mindig úgy viselkedjen, hogy magatartása egy szamurájhoz méltó legyen”, óvakodjon az olyan hozzáállástól, „mintha ószeres vagy házaló lenne, aki a Harcos Útját az egyszerű kereskedőévé alacsonyítja le”. A két szamuráj ráébredt arra is, hogy a békével együtt járó „szabadidő” és a viszonylagos kötetlenség, az embert próbáló harci helyzetek hiánya és a feladatok csökkenése tétlenséghez, a képességek elsorvadásához és végső soron a közerkölcs romlásához vezet a szamurájok körében. Veszélyes tendenciáit tekintve ez már egy erősen hanyatló kor – állapították meg, összehasonlítva ezt a „dicsőséges kezdeti időkkel”.

A háborúk hiánya természetesen vonta maga után a szamurájok egyfajta „polgárosodását” és vele együtt az elkényelmesedését is. Figyelmük az Edo-korban fokozatosan a művészetek (kalligráfia, tusfestészet, teaszertartás, költészet) felé fordult, melyeket korábban méltatlan időpazarlásnak tartottak egy hétköznapi csatlósnál. Ez a régi vágású gondolkodásmód időnként felbukkan a Hagakuréban és a Budó sosinsúban is – annak dacára, hogy egy korabeli legenda, Mijamoto Muszasi nemcsak legyőzhetetlen kardvívó, de kiváló tusfestő és kalligráfus is volt.

A folyamat – az állandó háborús készültség és csaták hiányában – a harcművészeteknél is nyomon követhető: a bu-dzsucuból, a kíméletlen hatékonyságot megkövetelő hadi/harci művészetekből bu-dó, harci út lesz. Itt már az ember testi és mentális kibontakozása áll a középpontban – ami sokkal inkább a zen jellemzője –, nem pedig az akár az élet feláldozásával járó szolgálat, ami viszont egyértelműen konfuciánus erény.

Ezen a ponton ki kell térnünk a Hagakuréval és általában a Busidóval szemben felhozott legnyomósabbnak tartott érvre, miszerint a a Busidó nem más, mint egyfajta egzotikus, fanatikus és értelmetlen halálkultusz – a nyugati gondolkozásmód szerint. És bizonyítékként erre a következő idézeteket hozzák fel: „Rájöttem, hogy a Busidó a halálban gyökerezik” (itt), vagy: „Egy szamurájnak mindenekelőtt azt a tényt kell észben tartania – éjjel s nappal, újév reggelétől, amikor felemeli evőpálcikáját, hogy elfogyassza reggelijét, egészen az év utolsó éjszakájáig, amikor elkészíti éves elszámolását –, hogy meg kell halnia. Ez a legfőbb feladata.” (itt) De vajon nem ezt hirdették a sztoikusok vagy a középkori szerzetesek, amikor a memento morit (’emlékezz a halálra’, pontosabban: ’emlékezz arra, hogy meg fogsz halni’) hangoztatták? A mindenkire váró elkerülhetetlen halál tényével való szembenézés a bátrak útja, és korántsem az élet leértékelését, eldobását jelenti, mert ha az ember – ahogy Daidódzsi folytatja – „ezt [a halált] mindig észben tartja, akkor képes lesz a hűség és a gyermeki kötelesség útja szerint élni, számtalan veszélyt és csapást el fog kerülni, távol tudja tartani magát a betegségektől és a balsorstól, sőt mit több, hosszan élvezheti az életet. Nagyszerű személyiséggé fog válni, aki sok csodálatraméltó tulajdonsággal rendelkezik.”

Végezetül: miért érdemes foglalkozni a posztmodern kor emberének egy letűnt világ ódonnak tűnő etikájával? Az eddigi olvasói visszajelzések azt mutatják, hogy nem csak a harcművészeti edzések vezetői találnak olyan elemeket a Busidóban, melyek beépítésével a gyakorlás messze meghaladja a közönséges testmozgást. A Busidó értékrendje – a sztoikus életvezetéshez hasonlóan – a megfelelő forma megtalálásával a mindennapokra is kiválóan átültethető, mely értékrend a mai követőjét bátrabbá, egyenesebbé, szavahihetőbbé, egyszóval belső központtal rendelkező emberré teszi.

Jamamoto Cunetomo

Hagakure

fordította

Kárpáti Gábor Csaba

Előszó

A Hagakure (jelentése: ’Levelek alatt’) mintegy ezerháromszáz, többnyire a szamurájok útjára vonatkozó rövid tanítás, történet és feljegyzés gyűjteménye a XVIII. sz. elejéről. Általában úgy gondolják, hogy a később zen szerzetessé vált szamuráj, Jamamoto Cunetomo diktálta le lelkes tanítványának, Tasiro Curamotónak, aki tizenegy könyvben gyűjtötte egybe mestere szavait.

Az eredeti szöveg keletkezésének dátuma ismeretlen. Kézzel másolták le, és adták körbe a Nyugat-Japánban élő Nabesima-klán fiatal és fogékony csatlósai körében. Tudomásunk szerint kevesebb mint negyven másolat maradt fönn az elmúlt háromszáz év alatt. Mindegyik másolat – kihagyott, hozzátett és elírt szavakban – kissé eltér a másiktól. Ez a fordítás a Szaga Tartomány Könyvtárában található „Jamamoto-másolat”, az egyik legmegbízhatóbb másolat alapján készült.1

A Hagakurét a roppant tömör, de bonyolult kifejezések jellemzik, amelyek a másolási hibákkal együtt meglehetősen nehézzé teszik a modern japán nyelvre való fordítását – a nyugati nyelvekről nem is beszélve. Ennélfogva a fordítás néhány modern japán változata számos lényeges pontban látszólag eltérő értelmezést ad. A Hagakure szellemének életre keltésében Szagara Vataru: Mikava monogatari; Hagakure c. műve – megbízható jegyzeteivel – bizonyult a legnagyobb segítségnek.

A Hagakure a „Nyugodt éjszakai beszélgetés” című bevezető fejezete után tizenegy könyvben az alábbiakat tartalmazza:

1. és 2. könyv: tanítások.

3. könyv: történetek Nabesima Naosigéról, a Nabesima-hűbérbirtok megalapítójáról.

4. könyv: történetek Nabesima Kacusigéról, a hűbérbirtok első nagyuráról.

5. könyv: történetek Nabesima Micusigéról és Nabesima Cunasigéról, a hűbérbirtok második és harmadik nagyuráról.

6. könyv: a hűbérbirtok régi történetei és feljegyzései.

7–9. könyv: a hűbérbirtok csatlósairól szóló történetek.

10. könyv: más hűbérbirtokok csatlósairól szóló történetek.

11. könyv: kiegészítés.

Az első és utolsó oldalon szereplő dátumok azt mutatják, hogy Jamamoto Cunetomónak és Tasiro Curamotónak hét évig tartott, míg összeállították a Hagakurét. A 3–10. könyvben sok apró jel mutat arra, hogy Tasiro Curamoto, akit megihlettek mestere tanításai (1. és 2. könyv), önálló kutatásokat folytatott, és más forrásból származó történeteket is szerkesztett a műbe.

Ez a fordítás a Hagakure teljes szövegéből közel négyszáz történetet tartalmaz: azokat, amelyek a leghívebben tükrözik a Hagakure filozófiáját.

Bevezetés

A második világháború után egyetlen könyvet sem ítéltek el olyan hevesen, mint a Hagakurét. A műnek jelentős szerepe volt abban, hogy felbátorítsa a japán fiatalságot, akik a háború utolsó, elkeseredett szakaszában ezzel a klasszikussá vált idézettel vállalták az önkéntes halált: „Rájöttem, hogy a Busidó2 a halálban gyökerezik.” A beható tanulmányozás azonban megmutatja, hogy a Hagakure nem más, mint Jamamoto Cunetomo szenvedélyes gyűjtésének eredménye, amelyet békeidőben állított össze a szamuráj Útjáról. Ez utóbbi pedig az „úgy halj meg, mint egy igazi szamuráj” alapgondolatán nyugszik, ami, dacolva a konfucianizmus fojtogató befolyásával – amely abban az időben nagy segítségére volt a Tokugava-sógunátusnak, hogy megszilárdítsa a feudális rendet és apátiát –, a megelőző háborús időszak harcosainak erőteljes szellemét örökíti tovább.

A Hagakuréra a kortárs tudósok „az őrültség filozófiája – a tett esztétikája”3 vagy „a lét filozófiája”4 címeket aggatták, míg az 1970-ben tragikus és rejtélyes szeppukut elkövető Misima Jukio viszont „a túláradó szellem filozófiájának”5 hívja. Vezérelve a szamurájok életét alapvetően meghatározó halál és a meghalás gondolata. Bár a szöveg sok, a mai világban is jól alkalmazható bölcsességet tartalmaz, az olvasó helyesen teszi, ha alaposan megérti a „meghalás” összetett elméletének jelentését – ahogy azt Jamamoto Cunetomo számos nézőpontból megvilágítja –, mielőtt a Hagakure egészét akarja felfogni.

A Hagakure azt a Busidót tartalmazza, amely a nemzeti elzárkózás korszakában a korábbi Szaga tartományban (a jelenlegi Szaga tartományt és Nagaszaki tartomány egy részét foglalta magában) fejlődött ki.

Jamamoto Cunetomo

Jamamoto Cunetomo Jamamoto Dzsin’uemon Sigezumi hatodik, gyenge alkatú gyermekeként született Szagában, 1659-ben – alig több mint fél évszáddal azután, hogy Tokugava Iejaszu az egyeduralomért folytatott polgárháborút követően egész Japánra kiterjesztette a hatalmát. Cunetomo apja bátor szamuráj volt, aki harcolt az 1615-ös, ószakai kastély elleni nyári csatában, és az 1638-as Simabara-felkelésben a keresztény lázadók ellen is. Egyetlen pillanatot sem vesztegetve arra buzdította erőtlen gyermekét, hogy bátor és tisztességes szamuráj legyen.

Kilencéves korában Cunetomót behívták apródnak, Nabesima Micusige, a Nabesima-klán második urának szolgálatára. Tizenkilenc évesen irodalmi tehetségének köszönhetően segédírnok lett. Bár kötelessége alól hamar felmentették, huszonnyolc éves koráig jelentéktelen szolgálatot látott el. Akkor viszont írnokká léptették elő, ami megfosztotta a fényes jövő minden reményétől. Az élet értelmét keresve Tannen szerzetestől, egy ünnepelt zen mestertől zen buddhizmust tanult. Cunetomo tudatában jól tükröződött a folyamatosan hanyatló társadalom és a világ ürességének képe, valamint Tannen tanításai a „hatalmas könyörületről” és az az eszme, hogy „A tiszta szívvel végzett koncentráció erénye megfelel a gondolatoktól és elképzelésektől mentes szabadság erényének.” Fiatalkori életét tovább színesítette a hűbérbirtok kiváló konfucianistája, a kérlelhetetlen becsületességgel megáldott Isida Ittei, aki izzó szenvedélyével arra bátorította Cunetomót, hogy akár egyedül is megvédje a hűbérbirtokot.

Huszonnyolc éves korától – amikor írnokként behívták az uradalom edói (Tokió) birtokára – Micusige nagyúr közelében szolgált a nagyúr 1700-ban bekövetkezett haláláig. Cunetomo ekkor középosztálybeli hűbéres volt, és ura halála miatt nem érhette el életcélját, hogy ötvenes éveiben idősebb tanácsos legyen. Ura gondoskodó, személyes figyelme mélyen megérintette, ezért már korábban arra az elhatározásra jutott, hogy életét adja érte. Negyvenkét évesen befejezte csatlósi szolgálatát, de az 1661-ben életbe léptetett rendelet értelmében nem követhette szeppukuval elhunyt urát a másvilágra. Ezért választania kellett, hogy vagy a nagyúr fiát szolgálja, vagy szerzetes lesz, és ura lelki üdvéért imádkozik. Az utóbbit választotta, és élete végéig a Szaga városától kilométerekre lévő remetelakában élt.

Tíz évvel később odújában meglátogatta a harmincnyolc éves, elkeseredett Tasiro Curamoto, aki kétségbeesve kereste az igazságot, de teljes kudarcot vallott. Ismeretlen okból felmentették a szolgálat alól, ezért gyógyírként hatott fájó szívére a régi vágású szamuráj számtalan története és tanítása, ami a legigazabb szamurájszellemet közvetítette. Az ezt követő hét évben lejegyezte mestere szavait, és nagy szakértelemmel tizenegy kötetbe állította össze. Cunetomo kifejezetten arra utasította Curamotót, hogy égesse el az eredeti könyveket – talán ezért másolták le annyiszor. Ezek a másolatok aztán a Szaga-hűbérbirtok tettre kész, fiatal szamurájai között kézről kézre jártak.6 A Hagakure valójában a mai napig él, és rettenthetetlen életerőt sugároz.

Történelmi háttér

Meg kell jegyeznünk, hogy a Hagakure már több száz évvel a hadakozó fejedelmek kora után keletkezett, és az 1637-es simabarai keresztény felkelés óta is több mint hetven év telt el. Az ipar és a kereskedelem fellendülése a városok jólétéhez vezetett, amelyhez a művészetek virágzása társult. Ez a virágzás a hanyatló Genroku7 (1688–1711) éveiben tetőzött.

Az a kor, amelyben a Hagakure íródott, Jamamoto Cunetomo szemében folyamatosan hanyatló, rothadó világ volt, amely homlokegyenest különbözött a „kezdeti időktől”, a Nabesima-hűbérbirtok megalapításának bizonytalan éveitől. Nabesima Motosige 1590-ben hozta létre az uradalmat, majd ügyesen megőrizte hűbérbirtoka épségét Japán hatalmas uralkodója, Tojotomi Hidejosi halála után is. Az 1600-as, sorsdöntő szekigaharai csata előtt a Nabesima-klán ugyanis a Tojotomi családért harcoló nyugati tömb oldalán állt, majd később átállt a sokat ígérő Tokugava-oldalra.8

Nem csoda, hogy Cunetomo korában a harcos idők szabad szellemét a csatlósok egykedvű, hamis mentalitása váltotta fel, akiknek a megélhetését a hűbéruraktól fizetség gyanánt kapott, rangtól és beosztástól függő járandóság tette lehetővé. Így a hűbérurak hatalma erősebb lett, mint a korábbi haduraké, ezért a csatlósok teljes és feltétel nélküli engedelmességgel tartoztak nekik. A csatákat túlélő, keménykötésű veteránokat felváltották az egyéniség és meghatározó személyiség nélküli fizetett csatlósok, akiket a közigazgatásban, a tudományokban és a művészetekben tanúsított tehetségükért jutalmaztak. Egy, a nagy csatákban érdemeket szerzett, kiszolgált, öreg harcost úgy mutat be a Hagakure, mint minden vagyonát elvesztett, kétségbeesett rablót, aki tüntetőleg, a fiatal nagyúr iránti nyílt megvetéssel, golyó nélkül lő a klán lőgyakorlatán. A fiatal csatlósok pedig nem beszélnek másról, csak pénzről, nőkről és ruhákról. Az utcákon lesütött szemű szamurájok járkálnak, akikből hiányzik a harcos idők bátorsága. A történetekben megjelenik egy híres orvos is, aki megállapítja, hogy a szamurájok elnőiesedtek, mivel pulzusuk már nem különbözik a törékeny nők pulzusától. Közben mindenki arra törekszik, hogy a nagyobb városok divatját kövesse.

Ezek mind a Tokugava-sógunátus békés időszakának számlájára írandók. Az egész országra kiterjedő, jól kigondolt közigazgatásnak és a kemény kézzel irányított feudális nagyuraknak köszönhetően a sógunátus megakadályozta, hogy az erős hűbérbirtokok összefogjanak, és megdöntsék a központosított hatalmat. Cunetomónak, aki szívesen tekintett vissza a régmúlt idők harci szellemére, ez a jelenség roppant szánalomra méltónak tűnt. A Hagakuréban minden szava a szamurájok életerejét és bátorságát visszaállítani kívánó szenvedélyes kiáltás. Olyan harci szellemért küzdött, amelyet nem köt béklyóba a sógunátus által jóváhagyott tudományos, konfucianista szónoklat.

A Busidó a Hagakuréban

Ahhoz, hogy megértsük a Hagakure alapszellemiségét, vissza kell kanyarodnunk ehhez a jól ismert mondathoz: „Rájöttem, hogy a Busidó a halálban gyökerezik.” Az általánosan elfogadott nézettel szemben9 a Hagakure nem a hűbérúr iránti hűséget tartja a legfontosabbnak, hanem a halál jelenségét, a halál elfogadásának módját és az ember lelki viszonyulását a halálhoz – a hűség kérdése ennek csak egy következménye. A halál erkölcsfilozófiája meglehetősen összetett, és túllép a szamurájok alapvető etikai törvényein és a hűbérúr és vazallusa közti kapcsolat szabályain.

Ez a filozófia elsősorban a „szégyen etikájához” fordul, azaz ahhoz a mentalitáshoz, amit a szamurájok osztálya tanúsított a szégyen mindenáron való elkerüléséért.

„Ha dönteni kell élet és halál között – hangsúlyozza a Hagakure –, az embernek habozás nélkül a halált kell választania.” Ez azt sugallja a szamurájnak, hogy szabaduljon meg az önszeretettől és a felesleges mérlegeléstől, és vesse magát egyenesen a halál karmai közé. A cél természetesen nem az értelmetlen halál, hanem annak az állapotnak az elérése, amelyben az ember megszabadul minden halálfélelmétől. Ebben a kivételes lelkiállapotban megszűnik a félelem okozta cselekvésképtelenség, önsajnálat és mindennemű ragaszkodás, vagyis mindaz, ami az igazi belső szabadságot gátolja – így szinte paradox módon megnyílik a szamuráj előtt a halál elfogadásával járó tisztességes élet is. „Az igazán bátor férfi nem gondol a küzdelem eredményére. Hevesen a halál karmai közé veti magát, így feltárul tudatában igazi énje.” Ha megértjük ezt a gondolkodásmódot, természetessé válik az is, miért hangsúlyozza annyira Cunetomo azt, hogy „haladéktalanul morfondírozz halálod különféle módjain, és képzeld el az utolsó percedet”. A halál legijesztőbb volta az ismeretlenségében rejlik, de képzeletünkben tárgyilagosan elemezgetve egyre közelebb kerülhetünk rejtelmeihez; a halál közelsége megszokottá válik, miközben maga a halálfélelem egyre jobban eltörpül. Ez a Busidó egyik „receptje” a legnagyobb erénynek tartott, rendíthetetlen bátorság megszerzéséhez és a gyávaság miatti megszégyenülés elkerüléséhez.

A szégyen elkerülésének meglehetősen egyértelmű módja – a halál figyelmen kívül hagyása – érthető volt minden szamurájnak, akinek a harc volt a kötelessége. Valójában a Tokugava-sógunátus nyugalmas napjaiban a legjellemzőbb élet-halál helyzet a verekedés és a párbaj volt. A négy fogadalom azért kezdődik azzal, hogy „Soha ne maradj le másoktól a Busidó követésében”, hogy a szamurájok ezekben a kardpárbajokban ugyanolyan bátor és tiszteletre méltó magatartást tanúsítsanak, mint őseik a csatatereken.

Ahhoz, hogy a döntő pillanatban a halál torkába tudjon ugrani, a szamurájnak éjjel-nappal felkészültnek kell lennie rá. A Hagakure azt tanítja, hogy az állandó gyakorlás alakítja ki ezt a mentalitást: „Mindennap, reggel, nyugodt lelkiállapotban gondold azt, hogy halott vagy.”

A halál filozófiája szintén megtalálta a maga helyét a csatlósi szolgálatban is. Cunetomo szerint: „Aki bármely pillanatban számít a halálra, […] az képes lesz egész életében hiba nélkül szolgálni urát.” A halál filozófiája – milyen érdekes – így teljes és értékes életet kínál az elszánt csatlósnak! Békeidőben a csatlós valójában nem volt állandóan életveszélyben, így ez a filozófia a helyzethez alkalmazkodva kissé átalakult, miszerint: „A csatlósnak mindenekelőtt rendíthetetlen odaadással […] szívvel-lélekkel csak az urára kell gondolnia”, minden önzéstől mentesen. A konfucianisták által hirdetett, elfogadható hűséggel szemben a csatlós, „aki urával egyetértésben régóta lemondott életéről és szívéről”, érzelmi, nem pedig értelmi alapon kötődött urához. Természetesen a fizikai halál lehetősége továbbra sem merült feledésbe: „Az embernek mindig észben kell tartania, hogy a legrosszabb, ami egy csatlóssal történhet, nem az, […] ha szeppuku elkövetésére kényszerítik.” A legcsekélyebb hiba vagy helytelen magatartás könnyen szeppukut vonhatott maga után, vagy járandóságának megvonását eredményezhette, ami pedig éhhalálhoz vezetett.

Gyakran találkozunk a Hagakuréban a halál filozófiájának másfajta kifejtésével is. A cél eléréséhez az kell, hogy „tisztává és egyszerűvé váljunk”, mert ez teszi lehetővé, hogy szívünket és lelkünket áldozzuk az ügyért az adott pillanatban. Ezt segíti továbbá a „mindennapi halál” is, amely teljesen kiöli az önimádatot, így helyet teremt a célunk megvalósítását szolgáló, őszinte, önzetlen törekvésnek. „Mialatt kellő igyekezettel küzdünk érte, valami kikristályosodik elménkben. Ez a valami urunk iránti hűségünkben, szüleink iránt táplált gyermeki szeretetünkben és a Busidó bátor követésében mutatkozik meg. Ezek mellett azonban számtalan más formában is megjelenik.” A hűbérúrhoz való hűség Cunetomo szerint „az odaadó lelkesedés az adott pillanatban”. Az eddigiek értelmében tehát az idealizált „haláltudat” az ember céljáért való odaadó lelkesedés és törekvés, amelyből aztán a hűség, a bátorság és a gyermeki kötelesség tör elő.

Úr és csatlós közti kapcsolat

A Hagakuréban az úr és csatlós közti kapcsolat nyíltan ellentmond a tetszetős konfucianista, tudományos logikának, és szoros érzelmi, majdhogynem szentimentális szállal köti össze a csatlóst az urával. Feltételezhetően ez a szemléletmód Cunetomónak a nagyúrhoz, Nabesima Micusigéhez közeli szolgálatából fakad. Cunetomo irtózik az „elfogadhatónak tűnő észszerűségtől az olyan dolgokban, mint például a hűség vagy az igazság”, amely nem más, mint puszta ürügy a felszínes becsületességre. Aki elemezgető gondolkodásából fakadóan állandóan megkérdezi önmagától, hogy „vajon az ilyen és ilyen tett hűséges-e, indokolt-e, és csatlóshoz méltó, vagy sem”, az nem tudja szívvel-lélekkel ellátni szolgálatát. A Hagakure szerint az ideális csatlós teljes odaadással gondol urára, bár „lehet, hogy rajtakapják egy vagy két hibáján” kötelességének buzgó teljesítése közben. Többet ér a nagyúr pár jó szava, mint járandóságának emelése – ez is azt az érzelmi kötődést mutatja, amely távol áll a merev, tekintélyelvű hűségtől, amelyről a konfucianisták prédikáltak.

Ugyanehhez kapcsolható az oibara, az elhunyt nagyurat szeppukuval a halálba követés gyakorlata, amely felér azzal, mintha a háborús korban a csatlós nagyurával együtt halt volna meg a csatatéren. A Hagakure megemlíti Cunetomo „halálra vonatkozó” esküjét, amely az oibara gyakorlatának szigorú korlátozásából adódóan egyetlen lehetőséget nyújt: a szerzetessé válást. A csatlósnak ilyenkor lehetősége van naponta imádkozni ura szellemének nyugalmáért, ezzel hálálva meg jóakaratú gondoskodását. Cunetomo valójában azért nem követett el a tiltás ellenére szeppukut, mert felismerte, hogy ez a közte és Nabesima Micusige között fennálló elszakíthatatlan kötelék nyílt megsértése lett volna. Ez az erősen érzelmi alapú kapcsolat dacol az akkoriban népszerű konfucianista elmélettel, mely szerint az igazán hűséges csatlósnak az elhunyt nagyúr utódját kell szolgálnia, még nagyobb hűséggel.

Az érzelmi kötődés abban is megmutatkozik, hogy hogyan kell tiltakozni a nagyúrnál. „Az önző nyereség utáni vágyakat a kan szó írja le, amely az urunknál tett nyílt panaszt jelenti.” Ha a nagyúr hibázott a hűbérbirtok irányításában, a dolgok helyes mederbe terelésének egyetlen eszköze a nyílt tiltakozás volt, amivel a csatlós azt kockáztatta, hogy kivívja a nagyúr haragját – ez akár az életébe is kerülhetett. Ha sikerült a nagyurat rábeszélni, a csatlós jó híre megnőtt, ha nem, szeppuku elkövetésével megmutathatta „legigazabb szívét”. Cunetomo szemében ez a nyílt, becsületes tiltakozás nem vezetett sehova. A Hagakure azt mondja, hogy titokban kell tiltakozni a nagyúrnál, és ha elsőre nem is sikerül, akkor más, hatékony módszert kell találni, mi több, készen kell állni arra is, hogy kritika esetén a csatlós magára vállalja – akár élete árán is – a nagyúr hibáját.

Érdemes itt megjegyezni azt a tényt, hogy a Hagakure szemmel láthatóan másképpen viszonyul az odaadó csatlósi szolgálathoz és az ennek ellentmondó, elsőrendű szamurájbecsület védelmezéséhez – amely a verekedésekben és párbajokban mutatkozik meg –, mint ahogy azt az abban az időben elterjedt, „első a hűség” elv kimondja. A csatlósi szolgálat az áldozatvállalásra, míg a szamurájbecsület védelmezése az önérvényesítésre épül. A Hagakure valójában nem ellenzi, ha az ember vállalja a nagy valószínűséggel bekövetkező halált, ha rágalmazás miatt szamurájbecsülete forog kockán, szándékosan provokálják vagy épp bajtársának tartozó kötelessége miatt bajba keveredik, bár tudatában van annak, hogy tettét később szeppukuval büntetik. Minden személyes párbaj vagy verekedés a „mindkettő hibás” ítéletében részesült. Van ugyan pár példa arra, amikor a jelentéktelen szóváltás után a csatlósok a nagyúrnak tartozó kötelességük miatt inkább megbeszélték a dolgot, mintsem hogy párbajba bonyolódtak volna, de Cunetomo tucatnyi olyan történetet is felidéz, amely véres összecsapással zárult. Úgy tűnik, Cunetomo nem helyesli a kisstílű vitákat rendező verekedéseket, de előre nem látható helyzetekben, a szégyen elkerüléséért elfogadja a véres kardpárbajt, amely azonban ellentmond csatlósi kötelezettségeinek. A csatlós önérvényesítése általában a hűbérúrnál tett tiltakozásban jelentkezik,10 míg ha mint szamuráj tolja magát előtérbe, a becsületre vonatkozó, alapvető szamurájerkölcs alapján, igaz, hogy rendszerint halálra ítélik miatta, mégis gyakran kivívja vele bajtársai és a nagyúr szimpátiáját és csodálatát, esetleg bocsánatát is.11 Minden szamurájra, csatlósra és róninra egyaránt vonatkozott az alapvető bajtársiasság és szamurájbecsület. A Hagakuréban egyébként a csatlós kifejezésére a hókónin, kerai, hikan, Nabesima-szamuráj szavakat használják, míg a si, busi, szamuráj szavak csak azt jelentik, hogy ’a szamuráj osztály tagja’.

Érdekes az is, hogy a hűbérúr iránti hűséget felülmúlhatta a közvetlen felettes vagy a ház feje iránti hűség. A Hagakure jól példázza ezt: kivégzett miniszterük felelősségét segédei vállalják magukra azzal, hogy nem ismerik be a miniszter állítólagos bűnét, vagy egy hírnök a kínvallatás lehetőségétől sem riadva vissza kereken megtagadja, hogy mestere ellen valljon egy szabálysértés vizsgálatakor. Mindkét eset az igazi szamurájszellemet tükrözi. Cunemotónak az volt a szándéka, hogy férfias, önmagukat vállaló szamurájokat faragjon a remegő lábú, fiatal csatlósokból, hogy ne szakemberként és bürokrataként szolgáljanak, hanem bátor, harcos szívű csatlósként.

Meg kell jegyeznünk, hogy a fönti példában a hírnök mestere egyben közvetlen ura is volt, így elvárták tőle, hogy a hűbérbirtok etikai törvényei ellenére is hű legyen hozzá. Egy másik történetben egy lándzsahordozó bejelentette mestere büntetendő szabálysértését. A nagyúr azonnal halálra ítélte, mert elárulta mesterét.

A legmagasabb rendű hűség

Bár Cunetomo legfőbb vágya az volt, hogy ötvenes éveire miniszter legyen, és így hatékonyabban tudjon tiltakozni uránál – mely a hűség legmagasabb foka –, a nagyúr elhunyt, minek következtében a negyvenkét éves Cunetomo a ranglétra alsóbb fokán maradt. Álmai és törekvései szertefoszlottak, így, hogy továbbra is „hasznossá tegye magát ura számára” (2. fogadalom), rátalált arra a megoldásra, amely elszakítja a szolgálattól, de azt helyettesíti, hogy urát a halálba kövesse: zen szerzetes lett. Tettével megmentette elhunyt urát attól a szégyentől, hogy úgy haljon meg, hogy egyetlen csatlósa sem követi a másvilágra.

Igen figyelemre méltó szemléletmódot tükröz a következő gondolat: „A szeretet legmagasztosabb formája az, ha az ember izzó szeretetét magában tudja tartani, és még annak sem tárja fel a szívét, akit szeret.” Az itt leírt szeretet férfiak között létezik, de ne keverjük össze a hétköznapi értelemben vett homoszexualitással, mert a benne rejlő tisztaság és önfeláldozás miatt jóval magasabb szintet képvisel. Cunetomo úgy tartja, hogy minél kíméletlenebbül és észszerűtlenebbül bánik a nagyúr csatlósával, az igazi csatlós annál nagyobb odaadással szolgálja urát, és a nagyúr tudta nélkül törekszik a legjobbra – hasonlóan ahhoz, mint amikor a sóvárgás csak növekszik annak a szívében, akivel szeretője elutasítóan bánik. Ez a mély hit a nagyúrhoz közeli szolgálatban eltöltött évekből fakad, és nem igényli, hogy az alsóbb középosztálybeli csatlós tapintatosan elrejtett, izzó hűsége valaha is a nagyúr tudomására jusson.

Az ilyen érzelmi kötődést azonban nem lehetett elvárni azoktól az alacsonyabb rangú szamurájoktól, akiknek nem volt személyes kapcsolatuk nagyurukkal. Cunetomo hangsúlyozza, hogy „a csatlósnak mindenekelőtt rendíthetetlen odaadással kell szíve legmélyébe zárnia urát”, mert köszönettel tartozik „az egymást követő nagyuraknak, amiért őseit gondos bánásmódban részesítették”, és mert ezen az „emberöltők óta virágzó hűbérbirtokon született”, de soha sem felejti el hozzátenni, elég gyakorlatias módon, hogy „amikor minden hanyatlik, jóval könnyebb fontos személlyé válni” – ezzel buzdítva a fiatal csatlósokat, hogy vállalják az élet kihívásait.

A Hagakure és a konfucianizmus

Cunetomo idejében a feudális társadalmi rend megerősítésében a konfucianizmus jelentős szerepet játszott. Különösen a Csu-ce iskola dualista elmélete – a pozitív és a negatív szembenállása, ahol az alacsonyabb feltétlen függőségben áll a magasabbal – kiválóan illett a nagyúr és csatlósa, apa és fia, férj és feleség, szamuráj és paraszt és a többi feudális kapcsolat szabályozásához. Az olyan kiemelkedő konfucianisták, mint Jamaga Szokó (1622?–1685?), Itó Dzsinszai és Ogjú Szorai (1666–1728), saját iskolát alapítottak, amely dacolt a sógunátus védence, Hajasi Razan (1583–1657) Csu-ce iskolájával. Ezek az új iskolák az előmozdító tetteket, az emberséget és a tények figyelembevételét hangsúlyozták, viszont központi gondolatuk továbbra is az volt, hogy a konfucianizmus segítségével megóvják a feudális társadalmi rend épségét.

Az olvasó bizonyára észrevette már az éles szembenállást a Hagakure szellemisége és a konfucianista elvek között, amely kifejezetten szembetűnő a nagyúrnál való tiltakozás vagy a korábban említett oibara esetében. Természetes, hogy a Hagakure – a nagyúr és csatlósa, mester és tanítványa közt fennálló, erősen érzelmi kötődése miatt – felszínesnek és ellenszenvesnek találta az akkoriban népszerű, merev konfucianista tanokat. A fiatal Cunetomo gyakran felkereste a konfucianista Isida Itteit, aki azért vonult remeteségbe, mert ellentmondást nem tűrő igazságosságával kivívta ura haragját. Tőle sokkal inkább rettenthetetlen szamurájszellemiséget tanult, mint konfucianizmust, ami aztán később meg is hozta az eredményt.

Az is igaz, hogy Jamaga Szokó és követője, Ótomo Júzan (1639–1730) írásaikban ugyanúgy utalnak a mindennapi „haláltudatra”, mint Cunetomo. Júzan műve, a Budó sosinsú (’Kezdeti lelkesedés a szamuráj útján’) azt szorgalmazza, hogy az ember a halál közelsége miatt úgy éljen, hogy a hűségre, a gyermeki kötelességre és más konfucianista jellegű kötelességre törekedjen. A két könyv közti alapvető különbség viszont kézenfekvő. Jamaga Szokó nagyra becsüli az előre megállapított igazságot és igazságosságot, és szigorúan támadja az oibarát, amely szerinte teljesen ellentmond a józan észnek.12 Amikor a Csu-ce-tanok túlsúlya elleni lázadása miatt Edóból száműzték, Akó tartomány csatlósait tanította igazságra és igazságosságra. Érdekes, hogy Cunetomo kritizálja Akó róninjainak történelmi vendettáját13 (1701), mert kivégzett uruk megbosszulásával – a sógunátus magas rangú tisztviselőjének megölésével – túl sokat vártak (huszonkét hónapot). Ez az elvárosiasodott Busidó – ahogy Cunetomo hívja – teljesen idegen volt az azonnali, gondolkodás nélküli halált védelmező Hagakurétól.

A konfucianista Ogjú Szorai, miután elhagyta a Csu-ce iskolát, Konfuciusz eredeti mondásainak tanulmányozását hirdette, csípősen ostorozta az úgynevezett „Busidót”, és a Kamakura-korszak (1192–1324) csökevényének tartotta, amely megszilárdította, és igencsak vitatható modorossággal díszítette a harcos-éra észszerűtlen szokásait. A Szamuráj Útját általában sidónak, budónak, mononofuno micsinek stb. hívták. A Hagakurét a halál összetett filozófiáján alapuló, eretnek Busidó-elmélete miatt különc írásnak tartották, amely szemben állt a konfucianista sidóval.

A Hagakure és a buddhizmus

A fiatal korában a tiszta, magabiztos és sztoikus zen filozófián, a jeles zen szerzetes, Tannen gyámsága alatt nevelkedő Cunetomo, a későbbi buddhista szerzetes folyamatosan hanyatló társadalom képét vetíti elénk a Hagakuréban: fiatal szamurájok, akiknek olyan sunyi szemük van, mint a zsebtolvajoknak; gyenge férfiak, akiknek olyan a pulzusuk, mint a nőknek stb. Bár a szemében ez az örökösen hanyatló világ egyáltalán nem félelmetes, mégis arra buzdítja a fiatalokat, hogy az állandóan változó időkben is jobbítsák magukat, és legyenek tudatában a jelenlegi és a régi szokásoknak.

A zen nagy hangsúlyt fektet a lelkierőre és a fegyelemre, a harcosok erényeire – a harcosoknak a figyelmüket semmi másra sem kell fordítaniuk, mint a csata elkeseredett küzdelmére. A Hagakure azt mondja, hogy a halál karmaiban szabaduljunk meg minden kicsinyes fontolgatástól, önimádattól és kételytől. Az összes világi gondolattól való megszabadulás az elme tökéletes nyugalmához vezet – mondja a zen tanítás, de a Hagakure felidézi Tannen szavait is, miszerint az ember céljára szívvel-lélekkel való koncentrálás ugyanolyan értékes, és ráadásul még egyszerűbb is.14

Cunetomo a zen szerzetesekhez hasonlóan üresnek, bizonytalannak és változékonynak tartja a világot, szemben a konfucianista egzisztencializmus állításával. Mintha csak Shakespeare-t idézné, zsinór nélküli marionettbáboknak tekinti az embereket, akik peckesen lépkednek az üres álmok színpadán, ahol az embernek „nincs szüksége arra, hogy bánatát és örömömét sokáig táplálja”. A múló életre utalva bizalmasan kifejti, hogy „úgy kellene élnünk, hogy akármit is csinálunk, szeressük”, és hogy „az ember ostobasága, ha arra kényszerül, hogy olyat tegyen, amit nem szeret – csak azért, hogy szenvedjen”. Igaz, Cunetomo büszke volt csatlósi szolgálata alatt tanúsított buzgó lelkesedésére, amelyet a „legmagasabb rendű hűség” iránti becsvágya ösztönzött, és lenézte azokat, akik nem viseltettek kellő odaadással céljuk iránt, csak kelletlenül szolgáltak, mint a fizetett testőrök – így aztán a szenvedés mocsarában találták magukat.

Cunetomo visszavonult a természetbe, és a Lao-ce tanítása szerinti névtelen, alázatos szerzetesi életet élte, de a feudális társadalom igájába fogott csatlósok hiábavaló küzdelmét látva szomorúság töltötte el.

Bölcsesség

A Hagakure erkölcsi ostorozása ellenére az olvasó számos olyan történetet talál, amelyben felbukkan a megfontolt viselkedés és a bölcsesség. Cunetomo ugyanúgy beszél az elfojtott ásításról, a bonyodalmakat elkerülő, bölcs hallgatásról, a másokkal való tanácskozásról, a csatlósi szolgálathoz illő megjelenésről, arról, hogyan mondjunk ellent másoknak, és még megannyi, az emberi kapcsolatokat javító társadalmi magatartásról. A Hagakure az átható bölcsességre olyan példákat is hoz, mint amikor valaki megbízhatatlannak tartja az olyan embert, aki még soha sem hibázott, vagy a csupasz mező végtelen ürességében magányos álló fához hasonlítja a csak a saját tudásra támaszkodó véleményt, és az Igazságot messze az igazságosság mögöttinek gondolja.

Ezek mind Cunetomo szilárd meggyőződéséből erednek, amit a csatlósi szolgálat alakított ki benne.

„Csak azután kellene elvetnünk, amit idáig megértettünk, és visszatérnünk az alapokhoz, miután elég alaposan gyakoroltuk a szolgálatot.” Jól látható tehát, hogy a döntő pillanat tetteit nem a rögtönzött „bölcsesség” vagy a vak elszántság, hanem az évek gyakorlata során kialakított, a tudatalattiban élő megfontoltság és a bölcsesség vezérli.

Szerelem férfi és nő között

A Hagakuréban létfontosságú szerepet játszó bajtársi, valamint úr és csatlósa közötti szeretet háttérbe szorítja a férfi és nő között fennálló kapcsolatot. Cunetomo kijelenti, hogy a feleségnek elsősorban úgy kell tekintenie férjére, mint urára. Ez gyakorlatilag megegyezik azzal, ahogy ő tekint mindenek felett az urára. A szamurájok osztályára nehezedő társadalmi nyomás miatt a nők feltétel nélküli engedelmességgel tartoztak férjüknek. Kívülről nézve csak a ház „bútordarabjainak” számítottak. A fiatal lányok és a szamurájok közötti, házasság előtti, szabad szerelem tiltott és gyűlöletes volt. Kinevették a szamuráj és házastársa közti gyengéd szerelem nyilvánvaló kimutatását is, mert az ilyet puhánynak tartották, és ágyasokat is csak azért tartottak, hogy legyen örökös, aki továbbviszi a vérvonalat.

Nem meglepő, ha olyan történetekkel találkozunk a Hagakuréban, amelyben a ház asszonya férje távollétében beengedi a mellékhelyiségbe a szorult helyzetben lévő idegen szamurájt, majd mindkettőt kivégzik, mert majdnem házasságtörést követtek el, vagy egy másik történetben a tiltott szerelmen kapott asszonyt férje egyetlen vágással öli meg az ágyban stb.

Ennek ellenére találunk a Hagakuréban a gyengéd, házastársi szeretetre utaló részeket is: egy csatlós, akihez a nagyúr adja hozzá feleségét, majd később bizarr módon elszakítja tőle, kétségbeesésében halálra issza magát; egy másiknak pedig azt javasolják, hogy váljon el a feleségétől, akinek a családja bűncselekménybe keveredett, így elkerülheti a rá is vonatkozó üldöztetést, de az kereken visszautasítja, és bátran felesége védelmére kel, vállalva a kockázatot, hogy magára haragítja a nagyurat. Viselkedésük a Csu-ce-etika „urunkhoz való hűség” elvének nyílt megtagadása, és annak a bizonyítéka, hogy emberi mivoltukhoz hűek maradtak. Ez is egy azokból az érvekből, melyek szerint a Hagakure nem csak a hűbérúrhoz való hűséget hirdeti.

Cunetomo természetesen nem hagyja ki, hogy ne fűszerezze történeteit olyan elbeszélésekkel, amelyek a csatlósok feleségének talpraesettségével foglalkoznak: egy asszony bosszúra készteti félénk férjét, akit a parasztok jól helybenhagytak, és karddal a kezében ő maga is részt vesz a leszámolásban, annak ellenére, hogy a „mindkettő hibás” elv értelmében a tett szeppukut von maga után; egy vita kapcsán a férje és emberei ellátását megtagadó asszony mégiscsak megfőz, és maga segít kivinni az ételt az időközben üres gyomorral csatába hívott férje után a harcmezőre…

A korábban már említett, „a feleség elsősorban úgy tekintsen férjére, mint urára”-elv egyáltalán nem szokatlan. Tény, hogy a Vang Jang-ming-iskola konfucianistájának, Kaibara Ekikennek (1630–1714) a műve, a Jamato zokukun a mindennapi társadalmi etikáról prédikálva is ezt hangsúlyozza. Hogy mi teszi a Hagakurét mégis egyedülállóvá ebben a kérdésben? Az, hogy Cunetomo, amellett, hogy fenntartja a csatlós tekintélyét saját házában, és ugyanazt a becsületet várja el a feleségtől, mint amit a férjtől megkövetelnek, még ebben a merev, feudális társadalmi rendben is vállalja a férj és feleség közti élénk, érzelmi alapú együttlétet.

Szárnyaló szellemiség

Cunetomo úgy festi le az ideális szamurájt, mint „tiszteletteljes, komoly, nyugodt embert”, aki önuralommal és szilárd elmével rendelkezik. Itt-ott az olvasó találkozni fog olyan, kissé túlzó sorokkal, amelyek arra ösztönzik a fiatalokat, hogy legyenek bátrak és rettenthetetlenek. Nem ér semmit az a fiatal, aki „képtelen kimutatni rettenthetetlen eltökéltségét”, és a harcmezőn mint gyávát söprik félre. Kicsit vadnak tűnhet a következő mondat, mely szerint „ha a vállatokat is elvesztitek, akkor a fogatokkal tíz-tizenöt ellenséges nyakat is át tudtok harapni”.

Számtalan történet szól arról, hogy régebben hogyan hajtott valaki bátran végre szeppukut. Cunetomo a békeidőben viszont azokat a bátor szamurájokat keresi, akik örömmel küzdenek meg a legnagyobb nehézségekkel is, és olyan erőteljes akaraterőt sugároznak magukból, amellyel hatni tudnak másokra. Így a „komoly és csendes ember” szilárd elméjével meg tudja akadályozni, hogy mások kárt tegyenek benne vagy szégyenbe hozzák, vészhelyzetben viszont úgy harcol, mint egy dühöngő démon.

A Hagakure napjainkban

A Hagakure hatásának legfigyelemreméltóbb példáját pár évtizeddel ezelőtt figyelhettük meg: a nemzetközileg is ismert író, Misima Jukio, aki azt vallotta, hogy a Hagakure szellemisége szerint él, a hagyományos japán erkölcs és értékrend hanyatlása ellen tüntetve, szeppukuval vetett véget életének. Utolsó szavai szerint: „A tettek emberének az a legnagyobb szerencsétlensége, hogy miután befejezte életművének utolsó fejezetét, képtelen meghalni.”

A Hagakure szellemét – az olyan klasszikusokkal ellentétben, mint a Curezuregusza15 és a Gendzsi monogatari16 – a modern japán történelem időszerű változásainak megfelelően különbözőképpen értelmezték. Josida Sóint, Takaszugi Sinszakut és más forradalmár szamurájokat, akik 1868-ban előidézték a Meidzsi-restaurációt,17 olyan hősöknek tartották, akik „őrülettel határos, eltökélt tetteket” hajtottak végre, így felelve a Hagakure hívására. Amikor viszont megkezdődött Japán teljes elnyugatiasodása, Ókuma márki, aki eredetileg Szaga tartományából származott, elítélte a Hagakurét, és a szűk látókörű feudális eszmék hirdetőjének bélyegezte.

A második világháború alatt a halál filozófiájából a katonai vezetés kovácsolt tőkét, és fiatal kamikaze pilóták és katonák ezreit küldte a biztos halálba.

A háború utáni időszakban a Hagakure értékét ismét felismerték, és ma is sokszor hivatkozik rá a japán média. A könyv értelmezése a társadalmi helyzetnek és egyéb tényezőknek megfelelően időről időre változik. Kétségtelen azonban, hogy a halálra, a magabiztosságra, a bátorságra, az életerős tettekre, az erős személyiségre és akaraterőre vonatkozó eszmék már az első olvasás után is kitörölhetetlenül megmaradnak az ember emlékezetében. Tanításokkal, történetekkel és természetes bölcsességgel találkozik mindenki, aki végigolvassa a Hagakurét.

NYUGODT ÉJSZAKAI BESZÉLGETÉS

Először Hóei hetedik évének március ötödikéjén18 találkoztunk.

Milyen messze van

a világ nyüzsgésétől

a vadcseresznyefa!

Furumaru19

Fehér fellegek,

virágzó cseresznyefa…

Találkoztunk hát.

Kiszui20

Szaga-hűbérbirtok minden csatlósának, rangjától függetlenül alaposan tanulmányoznia kellene a birtok hagyományait és vezérelveit – ezt újabban igencsak elhanyagolják.

Ennek a tanulmányozásnak az a fő célja, hogy megértsük, hogyan alapították meg a nagyúr házát, így képet kapunk a nagyúr elődeinek viszontagságairól és jóindulatáról, amely nagyban hozzájárult a klán mai virágzásához.

Köszönettel tartozunk Gócsú nagyúr vitézségének és kegyelmének, Riszó, Takanobu és Nippó nagyurak jó tetteinek és vallásos hitének. Áldottan születtek a Családba. Bátorságuk miatt ez a hűbérbirtok most még jobban virágzik, mint valaha.

Az emberek azonban mind elfelejtették ezeket, és gyakran úgy tűnik, mintha más hűbérbirtokot többre becsülnének. Ezt felettébb érthetetlennek találom. Gautama, Konfuciusz, Kuszunoki és Singen, bármilyen híresek és hatalmasok is voltak, soha sem szolgálták a szagai Rjúzódzsi-Nabesima-klánt. Tanításuk nem illeszkedik egykönnyen a klán hagyományaiba.

Hűbérbirtokunkon egy szamuráj számára – bármilyen rangú is – elegendő, ha békében és háborúban egyaránt nagyra becsüli nagyurunk őseit, és azt követi, amit hirdettek. Minden vallás, tudomány vagy művészet megköveteli az embertől, hogy a legnagyobb tisztelettel viseltessen az iskola saját istene vagy vezetője iránt. Ugyanígy a csatlósi szolgálat sem kíván többet a hűbérbirtok hagyományainak és vezérszellemének tanulmányozásánál. Csak azután foghatunk bele puszta változatosságból más dolgok tanulmányozásába, ha az előbb említett tanulmányokban tudásunk jól megalapozottá vált. Ez valójában nem más, mint hogy elgondolkodunk a hűbérbirtok hagyományain és vezérszellemén, amelyeket egy csatlósnak ismernie kell.

Tegyük fel, hogy egy másik klánhoz tartozó csatlós megkérdezi egy, a mi hűbérbirtokunkhoz tartozó olyan csatlóstól, aki járatlan az uradalom hagyományaiban és a Rjúzódzsi-Nabesima-család megalapításának történetében, hogy hogyan vált a Rjúzódzsi-hűbérbirtok Nabesimáévá, vagy hogy milyen katonai sikereket aratott a Rjúzódzsi-Nabesima-család, akiről feljegyezték, hogy Kjúsú legbátrabb családja, és felülmúlja a többi nagyurat. Ez a csatlós válaszul egy szót sem tud majd kinyögni.

A nagyurát szolgáló csatlósnak semmi lényegesebb dolga nincs, mint hogy elvégezze kijelölt kötelességét. Sok csatlós többnyire mások kötelességei iránt mutat érdeklődést, és elhanyagolja a sajátját. Ez az adott kötelességről vallott téves elképzelés bizonyára hibák tömkelegébe keveri a csatlóst.

Nippó és Taiszei-in nagyurak példát mutattak kötelességük teljesítésével. Az ő idejükben a csatlósok hűségesen töltötték be kijelölt szerepüket. A nagyúr komolyan kereste a használható csatlósokat, és a csatlósok is saját maguktól akartak a hűbérbirtok hasznára lenni. Ez a szívből jövő, bizalmas kapcsolat nagyban hozzájárult a hűbérbirtok hatalmának megalapozásához.

Leírhatatlan, hogy Nippó nagyúr milyen viszontagságokon ment keresztül. Kétségbeesve és eszeveszetten küzdött az esélytelenség ellenére, és gyakran került olyan helyzetbe, hogy majdnem szeppuku elkövetésére kényszerült. Szerencsésnek született, így sikerült sértetlenül megőriznie háza népét. Taiszei-in nagyúr, az első Nabesima, aki megörökölte a szagai hűbérbirtokot, hasonlóan komoly nehézségekkel nézett szembe, s így ő is közel állt a szeppukuhoz. Nem sajnálta a hatalmas fáradságot, hogy csatákat nyerjen, irányítsa háza népét, számos különféle ügy mellett intézze a birtok ügyeit, és ellenőrizze az erődöket. Buddha és az istenek21 lelkes híveként ezt mondta: „Nem tudom teljesíteni a kötelességemet, ha klánom, amelyet Nippó nagyúr óriási nehézségek árán alapított, a megfelelő gondoskodás nélkül őrizetlenül marad. Rám hárul a kötelesség, hogy az utókor meglássa a Nabesimák virágzását. Ebben a nyugalmas korban az embereknek idővel egyre jobban tetszik a fényűzés és a pompa. A harci szellem nélküli szamurájok, akik megkedvelik a tékozlást, egyre gyakrabban hajlanak a hibákra, így aztán nagyúr és csatlósai egyaránt elszegényedhetnek, amellyel csak szégyent hoznak a hűbérbirtokon belül és kívül, és végül romba döntik a nagyúr klánját.

Most, hogy az idősebb szamurájok majdnem mind kihaltak, a fiatalabbak az új idők pazarló irányvonalát követik. Tanításaim, amelyet írásban hagyok örökbe, az utánam jövő nemzedékből talán sokaknak segít, hogy megbecsülje klánom hagyományait és szellemiségét.”

Ennélfogva Nippó nagyúr, hogy befejezze írásait, egész életét papírdarabkák között töltötte.

Bár nincs lehetőség arra, hogy megtudjuk Nippó nagyúr írásainak bizalmas részét, a hűbérbirtok öregei azt mondják, elődeiktől úgy hallották, hogy a Kacsikucsi22 nevű hadművészetet szájhagyomány útján mindig akkor adták tovább a Nabesima-ház örököseinek, amikor a nagyúr nyugalomba vonult. Azt is mondják, hogy az öröklött tustartót, amelyben két könyvet, a Sicsókakucsisót és a Szenkószan’ikit23 tartották, a nyugalomba vonuló nagyúr személyesen adta át örökösének. Mi több, Nippó nagyúr pergamenszerű torinokopapírra írta le a hűbérbirtok szervezeti felépítését,24 a sógun központi irányításával foglalkozó összes külsőséget, és apró részletekben kitért a hűbérbirtok különböző rangú hivatalnokainak kötelességére és naplójegyzeteire is. A Nabesima-ház ilyen hosszú virágzása Nippó nagyúr mérhetetlen munkájának eredménye, amely igazán határtalan örömre ad okot.

Teljes nagyrabecsülésem mellett buzgó reményem, hogy a jelenlegi nagyúr legalább alaposan elolvassa az örökül hagyott írásokat, és arra a szilárd elhatározásra jut, hogy ügyéért megteszi a tőle telhetőt, és észben tartja Nippó és Taiszei-in nagyurak szenvedését és fáradságát. Sajnos a jelenlegi nagyúrnak a csatlósok születésétől fogva hízelegtek, és mint a nyilvánvaló örököst, elkényeztették. Nincs semmiféle tapasztalata arról, hogyan birkózzon meg a nehézségekkel, se megfelelő tudása a hűbérbirtok hagyományairól és vezérszelleméről; úgy teszi a dolgát, ahogy a kedve tartja, és elhanyagolja az államügyeket. Ennek következtében egymás után vállalja az újszerű feladatokat, ami csak a hűbérbirtok szerkezetét gyöngíti.

Az okos csatlósok találékonyságban egymással versenyezve kihasználják a jó alkalmat, hogy bölcsesség nélkül fondorlatos terveket szőjenek. Megszerzik a nagyúr személyes kegyét, és mindenben szabad kezet kapva törtetnek. Sok példa akad, amikor a nagyurak azzal rontották el a helyzetet, hogy újszerű dolgokat valósítottak meg uralkodásuk kezdetén. Ilyen példák a Nabesima-klán három családi ága25 közti ellenséges kapcsolat, az idősebb tanácsosok alatt szolgáló fiatalabb csatlósok új vezetői állásának megalkotása, idegenek szolgálatra szerződtetése, a tartalék csatlósok átszervezése, a Taiszei-in nagyúr építtette keleti szárny eltávolítása, a hűbérbirtok törvénykönyvének átdolgozása, a buddhista templomok új besorolása, a nyugati rezidencia felépítése, a gyalogos csapat véletlenszerű átszervezése, a nagyurak halála esetén a műtárgyaik és felszereléseik feletti rendelkezés, a nyugati rezidencia lebontása.

Szerencsére a nagyúr családjához tartozó ősök erőfeszítései megszilárdították a hűbérbirtok szervezetét, így a rossz intézkedések nem tudták alapjaiban megrázni az uradalom létét. Amíg a nagyúr és csatlósai követik Nippó és Taiszei-in nagyurak tanításait, minden csatlós egyet fog érteni az uradalom politikájával még akkor is, amikor a megtett intézkedések nem tűnnek világosnak, így aztán a hűbérbirtok békés kormányzása megoldott lesz. Sőt, egyetlen gonosz vagy esztelen nagyúr sem volt, és egyikük sem volt alacsonyabb rangú Japán második vagy harmadik feudális nagyuránál. Ez a csoda teljesen az istenek támogatásának köszönhető, amit a nagyúr buzgó ősei hívtak segítségül.

Továbbá az uradalom egyetlen szamuráját sem száműzték, egyetlen idegen szamurájt sem soroztak be szolgálatra. Azoknak a szamurájoknak, akiket elbocsátottak a szolgálatból, és elvették a járandóságukat,26 megengedik, hogy a hűbérbirtokon maradjanak, és még a szeppukura ítélt szamurájok utódait is eltartja az uradalom. Végső fokon ebbe az úr és csatlósa közti szoros kapcsolatra épülő uradalomba született parasztok és városi emberek – a csatlósokról nem is beszélve – az egymást követő nagyurak rendkívüli kegyében részesültek.

Ezt észben tartva, tőlünk, a Nabesima-klán csatlósaitól elvárják, hogy mindenekfelett szilárdan határozzuk el, a nagyúr számára hasznossá tesszük magunkat, hogy visszafizessük jóindulatát. Elvárják, hogy önző indítékok nélkül, még keményebben szolgáljunk, ha a nagyúr különleges elismerésben részesít, és akkor is, ha megfosztanak a csatlósi szolgálattól, vagy ha szeppuku általi halálra ítélnek. Elvárják, hogy ilyenkor a szolgálat egy másik formáját öltve azzal szolgáljuk szüntelenül a nagyurat, hogy remetelakunkból vagy a sírból minduntalan újraszületünk erre a világra.

Jelenlegi, szerzetesi helyzetem – ami olyan, amilyen – lehangolttá tesz. Soha életemben, egyetlenegyszer sem pályáztam arra, hogy belépjek a Nirvánába, egyszerűen azért, mert javíthatatlanul eltökéltem, hétszer fogok ebben a klánban szamurájként újraszületni, hogy a nagyúr hűbérbirtokának javáért dolgozzam.

A Nabesima-klán csatlósának nincs szüksége se túlzott életerőre, se különleges tehetségre. Dióhéjban csak annyit kell elhatároznia, hogy egyedül is felvállalja az uradalom sorsát.

Alapjában véve egyik ember sem születik a másik alárendeltjeként. Semmilyen gyakorlatozástól sem lehet elvárni, hogy meghozza a gyümölcsét, csak akkor, ha az ember erősen elhatározza, hogy szerepkörében ő az egyetlen a hűbérbirtokon, aki meg tudja őrizni a tartomány békéjét. Mivel az ilyen elhatározás olyan, mint egy kanna víz, amely könnyen felforr vagy lehűl, van néhány különleges fogadalom, amellyel eltökéltségünket állandó forrásban tarthatjuk.

A négy fogadalom

1. Soha ne maradj le másoktól a Busidó27 követésében.

2. Tedd magad urad számára hasznossá.

3. Teljesítsd gyermeki kötelezettségeidet.

4. Lelkedben a legnagyobb jóakarattal dolgozz mások javára.

Esküdet minden reggel mondd el Buddhának és az isteneknek, és a fogadalmak kétszer olyan hatalmassá tesznek, mint amilyen vagy, és meggátolják, hogy eltökéltséged visszaessen. Giliszta módjára haladj lassan előre ezen az úton. Még Buddha és az istenek is esküt tesznek, amikor kijelölik az elérendő végcélt.

Tartalom

Előszó a hetedik, bővített kiadáshoz

Jamamoto Cunetomo: Hagakure

Előszó

Bevezetés

Nyugodt éjszakai beszélgetés

Az első könyvből

A második könyvből

A harmadik könyvből

A negyedik könyvből

Az ötödik könyvből

A hatodik könyvből

A hetedik könyvből

A nyolcadik könyvből

A kilencedik könyvből

A tizedik könyvből

A tizenegyedik könyvből

Jegyzetek (Hagakure)

Daidódzsi Júzan: Budó sosinsú

A Busidó esszenciája

Sohase mellőzzük a harci szellemet

Oktatás

Gyermeki kötelességek

Helyes és helytelen

A szamurájok szabályzata

A lovaglás művészete

Tisztelet

Rágalmazás

A szamurájok kötelességei

Szamurájszerzetesek

A tolvajjá válásról

Kölcsönkapott és lopott hatalom

Érzéseink kimutatása

A kapcsolatok megszakítása

Az irodalom és a hitvallás kérdései

Hetvenkedők és rágalmazók

Hivatalnokok

Rokonok

Barátság

A szégyenérzet

Háborús helyettes

Takarékosság

Feljegyzések

A barátok kiválasztása

Házépítés

Bátorság

Utazás

Szolgálat

A harcművészetek

Kíséret

Az otthon irányítása

Lustaság

Körültekintés

Az adóbehajtásról

Fegyverek

Hírnév

A vég

Útközben

A szolgák felszereléséről

Szamurájok

A vazallusok kötelességei

Hűnek lenni halálunkig

Jegyzetek (Budó sosinsú)

Irodalomjegyzék

Történelmi áttekintés 1587–1716

A japán kifejezések és a fontosabb nevek magyarázata

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Olvasószerkesztő Rusznák György

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978 615 6702 26 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License