részlet

Copyright © Körmendy Zsuzsanna, 2023
Hungarian edition © a Magyar Hang kiadója: Alhambra-Press Bt., 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Szerkesztette: Wekerle Szabolcs
Borítóterv: Sóti Gábor
Borítókép: Getti Images/Koh Hasebe
Korrektúra: Simann Karola

ISBN: 978 615 01 8027 4

Készült a Magyar Hang kiadója, az Alhambra-Press Bt. gondozásában Budapesten
Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

1. „Tárd ki a szárnyaidat!”

2. Beilleszkedés és kiválás

3. A szép androgün

4. „Ők soha nem hagynak téged győzni”

5. „Mindent beleadok, ami bennem van”

6. Ahura Mazda fia: a Tűz

7. „Úgy vágyom a szeretetre, mint a drogra”

8. „Mintha a tudatalattimból dolgoznék”

9. A rózsákról leszedett tüskék

10. A mágikus zenész

11. A magánszféra elvesztése

12. A Freddie Mercury-imidzs – és ami mögötte van

13. A hóban eliramló szarvas

14. Az androgüntől a macsóig

15. Az operacsillag és a rocksztár

16. Egy stílusos perfekcionista

17. „Ha élek, eljövök még”

18. A Queen – a négyfejű sárkány

19. Egy közepes film elsöprő sikere: a Bohém rapszódia

20. Mercury hangja

21. Halandóság és halhatatlanság

22. Az utolsó felvonás

23. „A világ álmaival a tenyeredben”

24. Emléke, hatása, öröksége

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

„Néha azt gondolom, minél több lelki sérülés ér,
annál jobbak a dalok, amelyeket írok.”

„Csodálatos életet élni. Addig, ameddig csodálatos.
Nem érdekel, meddig tart.”

Amikor 2016-ban tudósok egy csoportja úgy döntött, elemzésnek vetik alá Freddie Mercury hangját, abban a legfontosabb információt nem a megállapításaik jelentették – gyors rezgésű vibrato, eredeti bariton hangszín, gyakori felhangéneklés –, hanem hogy volt egy énekes a XX. század alkonyán, akinek a titkát máig nem tudjuk megfejteni.1 Hangjáról Montserrat Caballé katalán operaénekesnő már 1988-ban kijelentette: „bariton volt”. Amikor azt javasolta, énekeljenek el egy klasszikus duettet a Traviátából, Mercury a rajongóira hivatkozva tiltakozott: fel sem ismernék őt, ha baritonban énekelne.

Élete vége felé ilyen elvárást már nem támasztott önmagával szemben. Az utolsó, még Mercury közreműködésével készült Queen-album, az Innuendo több dalában is találkozunk ezzel az általa korábban alig használt lágy bariton hangszínnel (Ride the Wild Wind, I’m Going Slightly Mad). A közönséget akarta meglepni? Vagy a „természetes hangján” énekelni kisebb erőfeszítést jelentett neki akkor, amikor már minden nehezére esett? Az I’m Going Slightly Mad klipjének felvételén Mercury rettentően lefogyva, arcán a Kaposi-szarkóma lila foltjait eltüntetendő vastag sminkben, fekete parókával, gyors pantomimmozdulatokkal adja elő a számot. Mély hangfekvésben – mintha nem is őt hallanánk.

Varázsolni akart halálos betegen is. A halála előtt kilenc hónappal rögzített felvételen azt játszotta, hogy nagyon vékony, nagyon gyenge, bohócosan nyaklik-csuklik, és Roger Taylor, a Queen dobosa összevissza rázhatja, mint egy rongybabát. És közben tényleg nagyon lefogyott, a zakóját, hogy kevésbé lötyögjön rajta, kitömték, rettenetesen gyenge volt, nem gyógyuló sebek voltak a lábán, de a mutatvány kedvéért bevállalta, hogy négykézláb is tesz pár lépést. Aztán vizet adott a videóklipben szerepeltetett pingvineknek, mert észrevette, mennyire szenvednek a lámpák erős fényében a számukra szokatlan melegtől. „Még ott sem a saját komfortérzetével törődött”, jegyezte meg barátja, Jim Hutton, aki elkísérte a stúdióba.2

A felvétel, ha a hátterét nem ismerjük, tényleg vicces, de az énekest ez a szó szoros értelmében halálos könnyedség kegyetlenül kifárasztotta. A helyzet egész szomorúságát le lehet olvasni a Queen tagjainak arcáról, erőltetett mosolyukról. Utolsó hetében, félig már vakon Mercury aztán tényleg rongybabaként esett ki barátja karjából, aki a mosdóba vitte volna, bordája tört, a fájdalomtól rá törő görcsrohamból orvosa még visszahozta. Halála közeledtével magához hívatta menedzserét. Többórás megbeszélésük nyomán kiadta híres sajtóközleményét arról, hogy AIDS-es, és a hozzá közel állók miatt korábban nem akarta közölni szörnyű betegségét a világgal. (Soha nem fogjuk megtudni, mennyi volt személyes részvétele a szöveg létrehozásában.) A szombat reggeli lapokat hiába tették ágya mellé, már nem érdekelték az újságok. Harmadnap meghalt.

Fotó: Getty Images/George Wilkes Archive

1. „Tárd ki a szárnyaidat!”

Londonban a 70-es évek elején nem volt magától értetődő a rockzenészi karrier egy Indiában élt perzsáktól származó, onnan Kelet-Afrikába települt családban született fiatalnak. Farrokh Bulsara 1946. szeptember 5-én jött a világra Zanzibáron. (A Bulsara/Balsara vezetéknév az indiai Gudzsarat tartományban lévő Bulsar helységnévből származik, és mind a párszik, mind a hinduk közt előfordul.) Apja, Bomi Bulsara a Brit Gyarmati Hivatalban pénztárosként dolgozott. Felesége otthoni munkáját fekete szolgálók segítették, életvidám, minden fotóján teli szájjal nevető kisfiukra fekete dajka vigyázott. A dundi csecsemőről készült fénykép „Az év fotója” lett Zanzibáron.

Freddie Mercury megérkezett a világba.

Amikor a Bulsara család 1964-ben Londonba költözött, az életüket mentették. Tizenötezer embert öltek meg a zanzibári forradalomban, főleg arabokat és indiaiakat, mert a brit gyarmaturalom kiszolgálóit látták bennük. Mercury nem szívesen beszélt a zanzibári évekről. Egyik életrajzírója, Lesley-Ann Jones felkereste az akkor már Tanzániához tartozó szigeten Bomi Bulsara unokahúgát, Perviz Darunkhanawalát, aki fölelevenítette emlékeit. Kislány korában gyakran kellett vigyáznia Farrokhra, aki aprócska, nagyon szép kisgyerek volt, „egy rosszaság”, szeretett vele játszani. Diana nevű lánya már egészen más tónusban nyilatkozott Mercuryról, akit nem is ismert. Nehezményezte, hogy nevet változtatott, és soha nem ment vissza a szigetre. „Nem volt büszke Zanzibárra. Idegen volt.”3 De akit elüldöznek a szülőföldjéről, attól különösebb hazaszeretetet remélni – legalábbis túlzott elvárás. Lesley-Ann Jones azt tapasztalta, hogy Zanzibár, éles ellentétben Memphisszel,4 ahol minden a világhírű elszármazottról, Elvis Presley-ről szól, Freddie Mercury halála után sem vett tudomást híres szülöttéről. Sehol egy emlékhely, se képeslap, se látogatható archívum, se szobor, „talán még a hőmérőben sem higany [angolul: mercury] volt”. Beszélt egy indiai boltossal is, aki szerint Zanzibáron már senki sincs, aki Bulsaráékra emlékezne, hiszen régen elvándoroltak sok más indiaival együtt. Az árust bosszantotta, hogy ahány külföldi megfordult nála, mind Mercuryról kérdezte, „amerikaiak, dél-amerikaiak, angolok, németek, japánok. A helyiek nem is értik. Tulajdonképpen ki volt ez az ember?”5

Azóta azért vannak változások. 2018-ban Aboubakar Famau, a BBC tanzániai tudósítója arról írt, hogy bár Mercury életvitele ellentétes volt a konzervatív iszlámmal, a zanzibáriak ma már „büszkék rá, érzékelik, hogy valaki, aki a sziget szülötte, mekkora hatással volt világszinten a zeneiparra.”6 Ez még akkor is jó hír, ha tudjuk, 2006-ban egy meleg közösség szerette volna megünnepelni Mercury 60. születésnapját Zanzibáron, de az esemény a helyi muszlimok tiltakozása miatt botrányba fulladt. (A sziget szinte teljesen iszlám.)

És nagy eredmény, hogy halálának huszonnyolcadik évfordulóján, 2019 novemberében Zanzibáron nyílt egy Freddie Mercury Múzeum. Javed Jafferji, a múzeum egyik alapítója maga is Queen-rajongó, és sokáig Londonban élt. Másfél évtizeden át küzdött azért, hogy álma valóra váljon, és létrejöhessen ez a múzeum a szigeten.7

Rami Malek, a Bohém rapszódia életrajzi film (2018) főszereplője az Oscar-díj átvételekor migránsként és melegként beszélt Mercuryról. Bulsaráék azonban nem gazdasági bevándorlók, hanem politikai menekültek voltak. Az édesanya visszaemlékezéseiből tudjuk, azért jöttek el Kelet-Afrikából, mert közvetlen fenyegetettségben éltek. Zanzibár elhagyása előtt a család tétovázott, Londonba menjenek-e, vagy vissza Indiába. Döntésükben szerepet játszhatott, hogy a tizennyolc éves Freddie (tanárai nevezték el így az indiai bentlakásos iskolában), minden vágya az volt, hogy Londonba kerüljön. A három nővér, Olga, Mása és Irina sem kívánkozott jobban Moszkvába, mint Freddie Bulsara Londonba.

A menekülés mint élettény nemcsak a család és a közvetlen felmenők, hanem az ősök életét is meghatározta. Perzsiában a VII. századi arab betörés előtt a zoroasztrizmus államvallás volt. Az iszlám térnyerése miatt a hitük mellett kitartó perzsák elvándorolni kényszerültek, a XX. században már szervezetten hagyták el hazájukat. Jelentős számban telepedtek le az akkor Perzsiával határos Indiában, ahol szabadon gyakorolhatták vallásukat. A párszik Indiába menekült perzsák. Bomi Bulsarának hét testvére született Indiában. A XX. század első felében a nagy szegénység miatt mind a nyolcan kivándoroltak, és a vonzó klímájú kelet-afrikai Zanzibáron telepedtek le, némelyikük a szigettel szembeni Dar es Salaamba költözött. (A hajdani XIX. századi halászfalu az 1950-es években, tehát még Freddie gyerekkorában is nyaralókkal tűzdelt, kereskedelmi útvonalon fekvő kisváros volt, mára viszont hatalmas fejlődésen átment üzleti centrum, Tanzánia legnagyobb városa, közel hétmillió lakossal.) Bomi Bulsara egyik indiai útján ismerte meg Jert, akit feleségül vett, és új hazája, Zanzibár régi negyedében, Stone Townban rendezték be életüket. Két gyermekük született, Farrokh (1946) és Kashmira (1952).

A szülők 1955 februárjában a nyolcéves Farrokhot, hogy színvonalas oktatásban részesüljön, egy brit irányítású indiai bentlakásos iskolába, a Panchganiban lévő St. Peter’s Schoolba íratták.8 Arról álmodoztak, hogy könyvelő vagy ügyvéd lesz. Mindenesetre derűssé teszi az embert, ha elképzeli dr. Freddie Mercuryt egy londoni ügyvédi irodában, még akkor is, ha barátai szerint nagy diplomata volt. Freddie Bulsara azonban brit zenész akart lenni. Mint papíron a vízjel, életén és személyiségén átütött, hogy egy vallását századokon át idegen környezetben is megőrző családban nevelkedett. (A zoroasztriánusok, noha az egyik legrégibb monoteista vallást képviselik, ma mindössze kétszázezren lehetnek, ebből hatvanezren Indiában élnek.)

A Mercuryról szóló írásokban gyakran tényként szerepel, hogy azért mondta magát perzsának, mert az „jobban hangzott”, mintha indiainak vallotta volna magát. Ez a vélemény egyik barátjától, Peter Straker jamaicai énekestől származik, és elég szívósan tartja magát. 2011 októberében a Telegraph újságírója, Shekhar Bhatia meginterjúvolta a Bulsara családot. „Fájdalmas, de vannak, akik azt mondják, eltemette ázsiai gyökereit” – kezdte, amire Mercury sógora, Roger Cooke elég határozottan válaszolt: „Egy angolnak az ázsiai indiait jelent. Freddie más eset volt, neki perzsa ősei voltak. Elítélték őt indiai gyökerei megtagadása miatt. Nem hiszem, hogy valaha is így tett volna, de ha így tett, az azért volt, mert perzsa volt.” Mercury édesanyja még hozzátette: „Freddie párszi volt, és büszke volt rá, bár nem volt kifejezetten vallásos.”9 Nemcsak a családi konyhát, valamint a Panchganiban és Bombayben töltött éveket határozták meg az indiai ízek; Mercury egyik kedvenc étele volt a dhansak, ami tradicionális párszi ételnek számít, dahlt is sokszor rendelt, és gyakran látogatta a Londonban ma is működő Shezan indiai éttermet.

Identitásügyben még Peter Freestone, Mercury személyi asszisztense is melléfogott, noha könyvet írt a rocksztárról, és állandó rovata van a freddiemercury.com honlapon. Egy interjúban kijelentette: ahányszor Mercuryt megkérdezték a származásáról, „perzsa gyökereire utalt, pedig ő valójában nem az volt”. Majd hozzátette: „a perzsák ezer éve kiutasították a zoroasztriánusokat, de ez Freddie-t nem érdekelte, mert [a perzsa eredet] csodásan hangzott”.10 A történelemből mindezt másképp ismerjük. Amikor 1641-ben a Szasszanida-dinasztia államát az arabok szétverték, megkezdődött a zoroasztriánus Irán iszlamizációja. Hogy ennek során a muszlimmá vált perzsák maradhattak, a zoroasztriánus hitüknél maradókat azonban elüldözték, azt a szomorú tényt nem lenne szabad kiforgatni úgy, hogy perzsák űzték ki a (perzsa) zoroasztriánusokat. Nem kellene már ismételgetni azt a tévképzetet, miszerint Mercury valamiféle kultúrsznobizmusból vallotta magát perzsának. Ez akkor is igazságtalan, ha a perzsák elmenekülése óta eltelt ezerháromszáz év alatt a Bulsara család felmenői közt vélhetően szép számmal lehettek indiaiak is.

Mercury Zanzibáron kiállított születési anyakönyvi kivonatán külön szerepel az eredete/etnikuma (race), ott a „párszi” (perzsa, aki Indiában él) szót találjuk, a nemzetiségénél viszont a „brit indiai” megjelölés szerepel. A New Yorkban élő perzsa Ryan Khosravi egy cikkében elmeséli, hogy gyerekkorában apjától többször hallotta: „Az a fickó a Queenben perzsa.” Amikor egyetemistaként ezt egy indiai barátjának megjegyezte, azt a választ kapta: nem, az a fickó a Queenben indiai. Koshravi később arra jutott, hogy valószínűleg mindkettejüknek igaza volt.11

Az identitás tényeken alapul, de nem nélkülözi a választás mozzanatát. Ázsiai származását Mercury soha nem tagadta meg, bár nem is tematizálta. Mintha az újabb nemzedékek világosabban és egészségesebben látnák ezt az egész kérdéskört. Milan Vandermeulen, aki a leuveni egyetem történészhallgatójaként Mercuryról készítette diplomamunkáját a posztgyarmati létből, illetve a szexuális orientációból adódó identitáskérdésekről, egyik cikkében óva int attól, hogy XXI. századi nézőpontból ítéljünk korábbi viselkedések felett. Szerinte Mercury, korának gyermekeként „sosem csinált nagy ügyet sem etnikumából, sem szexualitásából, elénk tárta (mással vegyített vagy játékos formában) az identitásait, nem rejtette el… Így mutatta meg, hogy a címkéknek nincs jelentőségük”. Okfejtését ezzel a lelkes mondattal zárja: „Bármit gondoljunk is Mercuryról, ő a legváltozóképesebb, a legkifürkészhetetlenebb és ezért a legérdekesebb művész, aki valaha is létezett.”12

A nyolcéves Farrokh Bulsarának a hosszú indiai hajóút előtt részt kellett vennie a naudzsate ceremónián, amely zoroasztriánus beavatási szertartás volt, rituális fürdővel és a szent tűz mellett elmondott imákkal. Nem tudjuk, hogy ebből a korai élményből mi maradt meg a fiúcska tudatában, aki szülei kíséretében hamarosan útra kelt a tengereken, hogy eljusson az indiai Panchganiban lévő új iskolájába. 1955-től 1963-ig ötezer kilométerre élt a zanzibári otthontól, nyaranta egy hónapot a családdal tölthetett. De mivel nagyon hosszú volt az út, nem minden nyáron utazhatott haza, olyankor a Bombayben (Mumbai) élő rokonoknál lakott.

Keveset tudunk erről az időszakról, mert Mercury pályája delén sem szívesen beszélt róla. Ha mégis, akkor igyekezett a pozitív dolgokat sorolni, például hogy a bentlakásos iskolában önálló lett, és megtanulta megvédeni magát. Amely állítás magában foglalja, hogy támadásoknak volt kitéve, és védekezésre kényszerült, ami zárt gyerekközösségekben nem ritka. Négy évig tanult zongorázni, klasszikusokat és szolfézst, ennek a társaival tizenkét éves korában The Hectics néven alapított zenekarban vette komoly hasznát. Az együttesben, bármilyen meglepő is, ő nem az énekes volt, hanem a zongorista. Van is róla fénykép, amint ül a zongoránál, picike, vékony, lelkesen mosolyog, és nagyon kiállnak a fogai. Szeretett zongorázni, az iskolában gyakran beszökött a közösségi terembe, hogy játszhasson a hangszeren.

Mercury előadás közben gyakran ült a zongorához, mindig nagy átéléssel, csuklóját kissé leejtve, erős és mély billentéssel játszott. Nagyon értett ahhoz a bizonyos „csembalóhangzás”-hoz (Seven Seas of Rhye, 1973; Nevermore, 1974), amelyet preklasszikusoknál játszanak elő a zenetanárok a zongorázni tanulóknak. 1976-ban a Capitol Rádiónak azt nyilatkozta, kottát nem olvas, fejből játssza a saját dalait, és minden egyebet hallás után játszik. A róla szóló könyvek és cikkek gyakran említik ennek nyomán, hogy nem tudott kottát olvasni. Igaz, hogy nem ismerünk olyan felvételt, ahol Mercury kottát tenne maga elé, de aki klasszikus zenét és szolfézst tanul, nem úszhatja meg a kottaolvasást. Montserrat Caballé emlékei szerint Mercury eljátszott neki egy Chopin Impromptut – nem valószínű, hogy hallás után tanulta volna meg. David Richards feljegyzése szerint a Caballéval közös, zenekarral kísért számok minden szólamát hangszerenként ellenőrizte a stúdióban, még mielőtt az énekesnő részt vett a felvételen.13 Kottaolvasás nélkül ez is nehezen elképzelhető. Viszont a föntebb említett rádióinterjúban azt is elmondja, hogy nem jól olvas kottát, lassan megy neki.14 Vagyis tudott kottát olvasni, csak leszokott róla, mert inkább a fülére hagyatkozott: Indiában élő nagynénje figyelte meg, hogy már gyerekkorában bármit lejátszott első hallásra. És ami perdöntő: egy fiatal zenésztársának, Chris Smithnek, aki egy templomi orgonán gyakorolta zongoratudását, fölajánlotta, hogy lapoz.15 Hogyan lapoz az, aki nem ismeri a kottát? A Bohém rapszódia című filmben van egy jelenet, ahol a Queen menedzserétől az ifjú Mercury hangversenyzongorát akar. A nézőknek nem volt egyértelmű, hogy ez nem presztízskövetelés volt, hanem munkaeszköz-feltétel, és nem ugyanaz az igény, mint hogy John Deacon basszusgitáros családossá válván saját otthonra vágyott, vagy Roger Taylor – amúgy mindkettejük jogosan – a Queen sikerei nyomán a bevételből szintén nagyobb részesedést és egy jó autót szeretett volna.

A négy esztendő klasszikus zenetanulás Mercurynak a későbbiekben igencsak hasznára vált. A dalokat ő nem gitárral a kezében, hanem a zongoránál, illetve fejben írta. Ennek voltak következményei a Queen gitárosaira nézve. Brian May megjegyzése szerint „a gitáros bandák többsége A-ban vagy E-ben játszik, esetleg D-ben vagy G-ben”. (May érthető módon azokat a hangokat említette, amelyekre gitárhúrok vannak hangolva.) „Freddie számai fura hangnemben íródtak, mintha automatikusan arra állt volna be az agya: esz-re, F-re, asz-ra. Hát ez kábé az utolsó dolog, amit az ember egy gitáron játszani szeretne, úgyhogy gitárosként kénytelen új akkordokat keresni. Freddie dalai hemzsegtek az akkordmenetektől.”16 Mielőtt Mercury szeszélyességének bizonyítékát látnánk ebben, gondoljunk arra, hogy a zenében egy-egy hangnemhez mindig is különböző hangulatok társultak. A kiegyenlített hangolás bevezetésével, amely csak a XX. század elején vált általánossá, a hangnem általi meghatározottságnak csökkent a jelentősége, de nem tűnt el: számtalan zeneműhöz szorosan hozzátartozik az a hangnem, amelyben íródott. Zongoristaként Mercury könnyen transzponálhatta volna a dallamot egy másik, a gitárhúroknak megfelelő hangnembe, de akkor lemondott volna egyfajta hangulati hatásról. Saját dalait valószínűleg már a megírás folyamán meghatározott hangnemben hallotta: a Nevermore-t vagy a Don’t Stop Me Now-t F-dúrban, a Somebody to Love-ot vagy a Bicycle Race-t – May nagy bánatára – Asz-dúrban, és a váltakozó hangnemű Bohemian Rhapsody is alapvetően Esz-dúrban íródott. De amíg Brian Mayt rá tudta venni a „fura hangnemek” miatti akkordkeresésre, zeneszerzőként miért is ne élt volna ezekkel a hatásokkal? (Érdekesség, hogy szólóalbumára a Made in Heavent a zeneszerzők által ritkán használt ötkeresztes H-dúrban írta.)

A Queen-számok jelentős hányada elképzelhetetlen Mercury zongorajátéka nélkül. A Love of My Life stúdiófelvételén zongorán kísérte magát, Brian May pedig a gitáron kívül néhány akkord erejéig hárfát is megszólaltatott. Mercury többször hangsúlyozta, hogy a Queen-daloknál a színpadi előadás és a stúdióváltozat markánsan eltérhet. Példának említette éppen a Love of My Life-ot, amelyet klasszikus zene által ihletett rockballadának nevezett. Az előadások érdekében Brian May átírta a kíséretet akusztikus gitárra, ezáltal a zongorajáték által képviselt klasszikus zenei stílus eltűnt, viszont Mercury az éneklésre és a közönségre koncentrálhatott. Így lett a koncerteken a Love of My Life több mint egy évtizeden át hármuk közös produkciója: Mercuryé, Mayé és a közönségé.

Brian Maynek a My Fairy King felvételekor, a stúdióban derült ki, milyen izgalmas a zongora és a gitár hangja együtt. Mercury korai dalaiban főszerep jutott a zongorának: a Nevermore zongorakíséretét egy F-dúr-hármashangzat akkordfelbontására építi, a klasszikus zenei hatás itt is egyértelmű. Ekkortájt még elég szabadon bánt a ritmussal, váratlan lassítások fokozzák az érzelmi hatást. Gyakran élt a moduláció adta lehetőségekkel is, például a Bicycle Race-ben – de ki foglalkozott a dal hangnemváltásaival, amikor annak botrányos klipje a Wembley-stadionban meztelenül bicikliztetett lányokkal sokkal érdekesebb volt?

Klasszikus zenei hatásokat érzünk a Death on Two Legs bevezetőjében is, de a White Queentől a Play The Game-ig számos Queen-dalban meggyőződhetünk kitűnő zongorajátékáról, amelyet Brian May szerint ő maga alábecsült. A Somebody to Love-ot gyakran eltérő bevezető improvizációkkal adta elő, néha a Bach-prelúdiumok hangzásvilágát megidézve (1985-ös riói koncert). Zongorajátéka szorosan hozzátartozott a My Melancholy Blueshoz (1977) is, amely dal gyakran hangzott föl zenegépről vagy bárzongoristák keze alatt a budapesti éjszakában, a rádió is gyakran játszotta. A vasfüggönyön innen a korszak alapvonása volt a végtelen rezignáltság és a magánszférába átcsatornázott aktivitás, emiatt kaphatott Mercury dala idehaza egy roppant erős késő Kádár-kori feelinget, sokkal intenzívebbet, mint bármelyik más Queen-szám. (Hogy mennyire ez az életérzés jellemezte ezeket az éveket, arra jellemző, hogy egy filozófiai írás – Földényi F. László 1984-ben megjelent Melankólia című műve – értelmiségi bestseller lett.)

Brian May 2002-ben egy dokumentumfilmben hangmérnökük társaságában a keverőpult előtt bemutatta a Bohemian Rhapsody megszületésének fázisait, elővéve a Mercury által zongorán végigjátszott ősváltozatot, amelyen már minden dallam és akkord lényegében megvolt.17 May elemzéséből kiderül, hogy Mercury fejében a dal összes harmóniája készen volt már, amelyet – nem szabályos kottaírással – a zongora mellett rögzített. Figyelemre méltó, hogy annyira kész volt benne a dal, hogy még a gitárriffeket is ő határozta meg Maynek.18

Jimi Hendrix tiszteletére, halálának hatodik évfordulóján a Queen ingyenes koncertet rendezett a Hyde parkban 1976 szeptemberében. Mercury – aki egyébként Jimi Hendrixet választotta szakdolgozata témájául19 – kihúzott szemmel, vállig érő, éjfekete hajával, köldökig kivágott fehér balettdresszben itt mutatta be egyik legszebb dalát, a You Take My Breath Awayt a szerelem mindent felforgató erejéről. Visszaemlékezéséből tudjuk, tartott tőle, hogy hangja a puszta zongorakísérettel el fog veszni a szabadtéri koncerten. Nem így történt. A zongorázást megszakítva figyelmeztetnie kellett ugyan a zsibongó közönséget, hogy figyeljenek rá, de amint elkezdte a dalt énekelni, akkora csend lett, amekkora a tapsvihar volt a dal befejezése után. Nem lány, hanem fiú váltotta ki belőle a mély érzéseket, de ez a közönségnek tökéletesen mindegy lehetett, hiszen mindenki a saját kedvesére gondolt, és nem Mercuryéra.

Freddie Bulsara a bentlakásos iskolában sokat sportolt, jó helyezéseket ért el. Egyik gyerekkori fényképén büszkén néz a lencsébe az elnyert sportkupa mögött. Ökölvívásban is jó eredményei voltak, főleg gyors reflexei miatt, azonban édesanyja arra kérte, hagyja abba „ezt a durva sportot”, amelyet a családját nyolcéves korától nélkülözni kénytelen, gyakran védekezésre kényszerülő gyerek talán nem véletlenül tanult akkora lelkesedéssel. Maradt belőle egy „mercurys” mozdulat: felfokozott jókedvében, sőt koncertjein is gyakran belebokszolt a levegőbe. A hajdani panchgani osztálytársak szerint bár „nem volt egy nagy bokszoló, borzasztóan kitartó volt a ringben. Előfordult, hogy a küzdelemben már úgy összeverték, hogy a játékvezető le akarta állítani a meccset, de Freddie vérző zúzódásokkal is ragaszkodott ahhoz, hogy végigjátssza a játékot.”20

A St. Peter’s School-beli diákélet hasznossága és eredményeinek említése mellett Mercurynak voltak elejtett megjegyzései, amelyek egy másfajta valóságról árulkodtak. „Magányosnak, eltaszítottnak éreztem magam, de nem volt mit tenni (…) Egyébként, amiket a bentlakásos iskolákról mondanak, hogy milyen durván bánnak egymással a gyerekek, meg ilyenek, az többé-kevésbé igaz.”21 Peter Freestone, aki Mercury melletti személyi asszisztensi munkáját így határozta meg: „főszakács, mosogató, pincér, komornyik, inas, titkár, írnok, takarító, gyerekfelügyelő (a gyerek ő maga volt) és személyi levelező”, azt írta visszaemlékezésében: „Beszélgetéseinkből kiderült, hogy úgy érezte, nem volt igazi gyerekkora. Erről a témáról amúgy sem beszélt szinte soha, ahogy a tinédzseréveiről sem.”22

Az indiai bentlakásos iskolában töltött nyolc évről a lényeget Mercury ebben a szokatlanul nyílt mondatban fogalmazta meg: „magamra voltam utalva, így korán kialakult bennem a felelősségérzet, de azt hiszem, ezért van az, hogy úgy vágyom a szeretetre, mint a drogra”.23

1964-ben a Bulsara család Londonba költözésével az apa a volt világbirodalom anyaországában dolgozhatott. Szerényebben éltek, mint Zanzibáron, de alkalmazkodtak a körülményekhez, és szorgalmasak voltak. Jer Bulsarának is munkát kellett vállalnia, egy Marks & Spencer üzletben eladóként helyezkedett el. A szülők emberi tartására jellemző, hogy amikor Mercury már igen gazdag volt, és felajánlotta, hogy vesz nekik egy nagyobb házat, azzal hárították el, hogy számukra tökéletesen megfelel külvárosi, felthambeli otthonuk. Fiuk halála után beljebb költöztek, hogy lányuk, Kashmira családjához közelebb éljenek. (Mercury tekintélyes összeget hagyott családjára is.)

Még odahaza, szüleivel élt, amikor már dalokat írt, egyelőre önmagának, jegyzeteit párnája alá rejtette. Anyja a takarításnál a szemétbe akarta dobni a párna alatt talált „papírokat”, ebben csak fia heves tiltakozása akadályozta meg. Az Isleworth Polytechnicben végzett középszintű tanulmányok befejezése után azzal a vággyal, hogy egy művészeti felső iskolában majd zenészekkel is találkozhat, beiratkozott az Ealing Art College-be, ahol divattervezőként kezdett, majd átkérte magát a grafikus tervező szakra, ott szerzett diplomát 1969-ben. Néhány divatterve megmaradt, határozott színvilágú, visszafogottan elegáns, A vonalú női ruhákat látunk a rajzain, a hölgyek fején széles karimájú kalap. Jimi Hendrixről, Paul McCartney-ról, Elizabeth Taylorról készült rajzai tehetségről vallanak. Hendrixért – akinél csak négy évvel volt fiatalabb – rajongott, rendszeresen eljárt londoni koncertjeire.

Az Ealing Art College diákjaként és ifjú zenészként is gyakran küzdött anyagi gondokkal Freddie Bulsara. Hogy egy kis pénzt keressen, használt ruhákat árult a Kensington Marketen Roger Taylorral, a Smile együttes dobosával, és előfordult, hogy alkalmanként öt fontért modellt állt. Egyik tanárának javaslatára néhány diákkori festményét megtartotta, de kezdő zenészként néhány fontért eladogatta őket. Pár év múlva, egy már egészen más élethelyzetben sajnálta, hogy megvált tőlük.

Freddie Mercury ebben a balettdresszben lépett föl a Jimi Hendrix tiszteletére adott ingyenes Hyde parki Queen-koncerten

Fotó: Getty Images/Chris Walter

Egybehangzó vélemények szerint nyílt, kedves, jó természetű fiú volt. Hajdani diáktársa, Derek Ridgers, később a New Musical Express fotósa, így írt róla: „Freddie annyira édes fickó volt, hogy azt gondoltam, bizonyára egy kissé lúzer.”24 Egy másik művészeti iskolás kollégája, Jerry Hibbert szerint25 „nyugodt volt, barátságos, mindig udvarias, mindig kedves, az a fajta, akiről a mamád azt mondja, milyen jól nevelt.” A Sour Milk Sea – Mercury életében a második rockegyüttes –, gitárosa, Jeremy Gallop így nyilatkozott róla: „Freddie aranyos ember volt. Igazi békebíró… Veszekedtünk a basszusgitárossal, még verekedtünk is, Fred volt az, aki lecsillapított minket a diplomáciájával. A színpadon egészen más személyiség volt. Éppolyan felvillanyozóvá vált, mint amilyennek később bizonyult.”26 Érettebb korában egy árnyalatnyi szkepszis rakódott Mercury békebírói attitűdjére, s ahogy egy interjúban fogalmazott: „az életben fontos tudni, hogy mikor hagyd abba a vitát az emberekkel, és egyszerűen hagyd őket tévedni”.

Ugyanennek az együttesnek a dobosa, Rob Tyrall így emlékezett az akkor huszonhárom éves énekesükre: „Szerettük Freddie-t, vicces fickó volt, de bizonyos értelemben manipulátor. Egyértelműen másban utazott. Ösztönösen éreztem, hogy nem mi irántunk érdeklődik. Tudta, hogy jó. Ugródeszka voltunk neki.”27

Mercury az Ealing Art College-ben ismerte meg Tim Staffell énekes és gitárost, aki Brian Mayjel együtt a Smile elődjében, az orwelli ihletésű 1984 nevű együttesben játszott, és ismertebb együttesek előzenekaraként is szerepeltek. A rockzenészek köztes lépcsőfoknak fogták föl az előzenekari szereplést, Mercurynak azonban más volt erről a véleménye: „A Queennel előzenekarként fellépni életem egyik legmegrázóbb élménye volt. Megköti a kezed, ha egy másik művészt segítesz a turné során. Nem kapsz saját fényeket, elég játékidőt, elég effektet. Képtelen vagy megmutatni a tömegnek, mire vagy képes, hacsak nem te vagy a fő fellépő, és nem azzal a tudattal állsz ki a színpadra, az emberek azért jöttek, hogy téged lássanak.”28 A kezdetektől meggyőződése volt, hogy amit ő hangjával, mozgásával, megjelenésével bemutat a közönségnek, arra más nem képes. S ha a zenei sajtóval nem is, a közönséggel hamar elfogadtatta magát. „Ha valaki úgy gondolja, hogy nem elég jó, és beéri a második hellyel, jobb, ha elfelejti az egészet” – vallotta. Nem az az alkat volt, aki megelégedett azzal, hogy rá is jut valamennyi fény. Neki minden fény kellett – és a közönség felől érkező minden elragadtatás.

Félénkség, kedvesség, nyugodt természet. Visszatérő jelzők Freddie Bulsarával kapcsolatban gyerekkorától kamaszévein át húszas évei elejéig. Kell némi agytorna ezt összehozni akár Mercury fiatalkori, nagyon bevállalós fellépéseivel, akár későbbi macsó színpadi személyiségével. (A „stage persona”, amelyet színpadi személyiségnek szokás fordítani, színpadi szerepként értendő, hiszen a persona eredetileg maszkot jelent, amelyet a görög színházban alkalmaztak.) Amikor a Live Aid koncerten túl közel ment hozzá a kamera, Mercury válaszképpen merész táncosmozdulatokkal a BBC operatőrének vállára tette a kezét, miközben a Hammer To Fallt énekelte. Paul Gambaccini rádiós visszaemlékezése szerint Mercury rögtönzése „sokkolóan karizmatikus” volt, a tévénézők másfél milliárdos serege valószínűleg jól szórakozott, az operatőr vitézül folytatta a filmezést, a szám után pedig derűsen nyugtázta a közjátékot. Diáktársai és tanárai által is emlegetett „nyugodt természetét” sem könnyű összehozni azzal a belső vibrálással, saját megfogalmazása szerint a benne lévő „ideges energiával” (nervous energy), amely nemcsak színpadi lényét táplálta, hanem még a 80-as években adott interjúiból is érződik.

Tim Staffell, Freddie évfolyamtársa és barátja a 60-as évek végét, 70-es évek elejét úgy jellemezte, hogy a rockzene szinte társadalmi jelenség volt, minden fiatal zenélni akart. Egy 2019-ben készült interjúban kissé szkeptikusan beszél diáktársa oly sokszor emlegetett félénkségéről: „Mondhatják az emberek, hogy félénk volt, de a lelke mélyén abszolút megingathatatlan hit élt. Gyakran mondta, hogy belőle szupersztár lesz.”29 Staffel szerint Freddie Bulsarának Jimi Hendrix többet jelentett mint zseniális gitárost. Jelképe volt annak, hogy valaki, „aki a gettóból, a mélyszegénységből jött, zenéje révén fehérekkel és feketékkel, egyszóval mindenkivel el tudja fogadtatni magát. Bár Freddie nem élt sem gettóban, sem szegénységben, így visszatekintve úgy gondolom, számára Hendrix megtestesített egy célt, amelyet ő is el tud érni… és én csodáltam benne azt, ahogy ezért mindent megtett. Nagyon keményen dolgozott, míg saját erejéből eljutott addig, hogy szupersztár legyen”.30

A 60-as években Londonban a rockegyüttesek amilyen gyorsan létrejöttek, olyan iramban változott összetételük, és könnyen szétestek. Freddie Bulsara 1969-ben énekelt először színpadon az 1969-ben megalakult (s még abban az évben feloszlott) Ibex együttesben, amely az ő javaslatára változtatta a nevét Wreckage-re. A rossz hangminőség ellenére igazi ritkaság a Beatles együttes Rain című dalának előadása egy 1969-es magnófelvételről, amelyen a huszonhárom éves Freddie Bulsara énekel az együttessel. Hangja érzelemgazdag, de még nem kimunkált, Brian May szavával „csiszolatlan”. De a drágakőragyogás már benne van. Hangjának inkább csak a fiatalkori édessége idézi a Beatlest. És mégis, ez a Freddie Bulsara által elénekelt Rain a Beatles-dal egyik legkülönlegesebb előadása. 1969-ből származik a Green című dal házi felvétele is, amelyet a Wreckage-dzsel énekelt. Sűrűn, talán túlságosan is sűrűn használ tremolót, hangja egyszerre kiérleletlen és megmagyarázhatatlanul különleges. (Erről a rockzenéhez kevéssé illő tremolóról a Queenben hamar leszokott, bár nem teljesen – használja a Somebody To Love-ban is –, és különös módon majd utolsó szerzeményében, a még fölénekelt, de a hangszerelést megérni már nem tudó A Winter’s Tale-ben kerül ismét előtérbe.) Az 1969-es felvételekből még nem halljuk Freddie Mercuryt, de a Goin’ Backet éneklő elvarázsolt Larry Lurexet – szerződési kötöttségek miatt ezt a nevet használta 1973-as kislemezén, amely nem sokkal a Queen első albuma előtt jelent meg – már igen.

E korai felvételek tanúsítják, hogy Mercury hangjának színei és árnyalatai csak fokozatosan bontakoztak ki. A Tim Staffellénál jóval bonyolultabb énektechnikája sem pattant ki belőle teljes fegyverzetben. Az 1969-ből származó további Ibex-felvételek (We’re Going Home, So Sweat, We’re Going Wrong) érdekességét kizárólag az jelenti, hogy általuk Freddie Bulsara indulásáról fogalmat alkothatunk.

A Wreckage zenekar széthullása után a Melody Maker újsághirdetésére jelentkezett a Sour Milk Sea együttesnél, akik énekest kerestek. „Elámultunk tőle. Magabiztos volt. Gondolom, nem lepődött meg azon, hogy őt választottuk” – emlékezett vissza a meghallgatásra Rob Tyrell, az együttes dobosa. Meglepődtek, hogy még falzettet is tud énekelni. Még a zenekartól kissé idegen előadásmódját – hogy éneklés közben fel-alá járkált – is tudomásul vették.

Freddie Bulsarát azonban a Smile zenélése jobban érdekelte. Társaságuk is erősebben vonzotta, de egyelőre csak baráti körükhöz tartozhatott. Örültek, hogy fellépéseiken mindig ott van, véleményét nem mindig kérdezték, de meghallgatták. (Ez majd még húsz éven át így történik.) Hogy együtt is zenélhetnének, jó ideig csak Freddie-ben merült föl. Az együttesek tagjai gyakran elmentek egymás koncertjeire, Brian May és Roger Taylor az egzotikus küllemű fiú zeneszeretetével és lelkesedésével tisztában voltak, de éneklésétől nem voltak elragadtatva. Akkori énekesük, Tim Staffell, akit a színpadi jelenlét egyáltalán nem foglalkoztatott, tökéletesen megfelelt nekik. Freddie Bulsara, Brian May és Roger Taylor, a későbbi Queen oszlopos tagjai csak akkor találtak egymásra a közös zenélésben, amikor Tim Staffell otthagyta a Smile-t. Nyilatkozata szerint azért ment át másik zenekarhoz, mert nem volt alkalma rögtönzésre, pedig énekes-gitárosként a blues és a dzsessz vonzotta.31 Később szerényen saját eltávozásának tulajdonította, hogy a világ egyáltalán megismerhetett egy Queen nevű együttest. Staffell tehetségéről pusztán a Doing All Right előadásából is meggyőződhetünk, amely dalnak Brian Mayjel együtt szerzője is volt. A szám később a Queen koncertjei és első albumuk révén Mercury által lett igazán ismert. Ez nem változtat Staffel érdemein, aki a zenélést a Humpy Bong együttesnél folytatta, közben rájött, hogy a rockzene nem hoz neki annyit, hogy megérje a pályán maradni, és visszatért grafikus tervező szakmájához.

A másik grafikus tervező, Freddie Bulsara viszont ment a maga zenészi útján, megszállottan hitt saját magában, benne föl sem merült, hogy kezdődő énekesi karrierjét föladja. Tim Staffell szerint „Freddie színpadi előadó volt, ami én sosem voltam (…) Ha én tovább maradok [a Smile-ban], nem lett volna ok arra, hogy bevegyék őt a zenekarba. Nem bántam meg, hogy eljöttem. Izgultam Freddie-ért, hogy őszinte legyek.”32 Széthullott a Sour Milk Sea együttes is. Ez nem volt teljesen független új énekesük, Freddie Bulsara hatásától, mert egyrészt alig vették föl, már radikális változtatásokat tervezett, másrészt túlságosan befolyása alá vonta a nála hat évvel fiatalabb Chris Chesney (későbbi nevén Dummet) énekes-gitárost, ami által gyengült az együttesen belüli kohézió. Mercury rávette, hogy írjanak együtt dalokat. „Freddie akkordjai elég különösek voltak. Minden szabályt felborított, fisz-mollból F-re, majd A-ra ment vissza, nekem ez teljesen új volt.”33 Jeremy Gallopot felbosszantotta, Freddie Bulsara mennyire hatása alá vonta barátját, Christ, ezért faképnél hagyta az együttest, amely aztán szét is esett.

Mindegyik zenész úgy emlékszik, hogy Freddie nem erőből diktált, személyiségének inkább egyfajta sodrása volt. Határtalan lelkesedése és önbizalma egyfolytában változtatásokat akart, legyen az az együttesek neve, zenei stílusa, színpadi megjelenése. A természetében lévő kedvesség is a befolyásolás része lehetett, agilis, odaadó munkastílusa vonzásokat és taszításokat határozott meg. Ő nem céltudatos volt, akit egy kisebb közösség akár kiutál magából, hanem célorientált, akinek úgy teljesül az akarata, hogy azt a körülötte lévők csak utólag konstatálják.

A Smile nehéz helyzetbe került Staffell távozása után, Brian May már asztrofizikusi végzettségének megfelelő kutatási területén, az infravörös csillagászati szakirány újrafelvételén gondolkodott.34 Számolt azzal, hogy vége van rockzenészi pályájának. Lehetett ott egy rocktörténelmi pillanat, amikor Brian Maynek és Roger Taylornak (John Deacon basszusgitáros csak 1971-ben került a zenekarba) föl kellett tennie a kérdést: térjenek vissza eredeti pályájukhoz, vagy tegyenek próbát a lelkes perzsa fiúval. Freddie Bulsarának nem ők jelentették az indulást, hiszen már a második együttes esett szét alóla, azonban a Smile neki egy magasabb lépcsőfokot, egy minőségi kezdetet jelentett. Brian Maynek viszont a Smile megerősítése egy új énekes által afféle utolsó dobás volt, dupla vagy semmi. Mindhármuk osztatlan lelkesedése Jimi Hendrix iránt mindenesetre közös nevezőt teremtett.

Brian May tizenhat, Tim Staffell tizenhét éves kora óta együttesben gitározott és énekelt. Hozzájuk képest Freddie Bulsara énekesi pályája elég későn, csak huszonhárom éves korában kezdődött el. (A panchgani gyermekzenekar éveit még gyakorlatként sem számíthatjuk ide, hiszen ő ott csak zongorázott.) Nem voltak azonos szituációban, nem egymás melletti rajtkőről ugrottak a mély vízbe. Ugyanabban az 1964-es esztendőben, amikor Brian May és Tim Staffell londoni tinédzserként már rockegyüttesben zenélt, Freddie és családja két bőrönddel a zanzibári mészárlás elől menekült szülőföldjéről.

Ő nem a nulláról, hanem mínuszról indult.

Jegyzetek

1Christian T. Herbst – Stellan Hertegard – Daniel Zangger-Borch – Per-Ake Lindestad: Freddie Mercury – Acoustic Analysis of Speaking Fundamental Frequency, Vibrato and Subharmonics. Logopedics Phoniatrics Vocology. 2016. április 15.

2Jim Hutton: Mercury and Me. Bloomsbury Publishing, 1995. 161. o.

3Lesley-Ann Jones: The Definitive Biography of Freddie Mercury. Hodder & Stoughton, 2011. 34. o.

4Elvis Presley a Mississippi állambeli Tupelóban született, de kamaszkorában szüleivel Memphisbe költözött, és ott is temették el.

5Lesley-Ann Jones, 34. o.

6Freddie Mercury’s Complex Relationship with Zanzibar. BBC News, 2018. október 23.

7www.freddiemercury.com/en/news/the-freddie-mercury-museum-zanzibar

8www.mercury-and-queen.com/india.htm

9www.telegraph.co.uk/culture/music/music-news/8828994/Freddie-Mercurys-family-tell-of-singers-pride-in-his-Asian-heritage

10Freddie Mercury’s personal assistant has given his verdict on Bohemian Rhapsody. Daily Express, 2019. november 4.

11www.intomore.com/culture/we-always-talk-about-freddie-mercurys-sexuality-but-what-about-his-confusing-racial-identity

12www.queenonline.com/features/ill-always-walk-around-like-a-persian-poppinjay-fan-feature-by-milan-vandermeulen

13www.freddiemercury.com/en/archive

14Interjú Kenny Everett-tel 1976 novemberében.

15Mark Blake: Is This the Real Life? London, 2010. 68. o.

16Matt Richards – Mark Langthorne: Bohém rapszódia. Freddie Mercury élete, halála és öröksége. Könyvmolyképző Kiadó, 2019. 106. o.

17Inside The Rhapsody (Bohemian Rhapsody mini documentary, 2002)

18Blake, 170. o.

19Blake, 71. o.

20www.outlookindia.com/magazine/story/going-ga-ga/278845

21Freddie Mercury élete saját szavaival (Szerk.: Greg Brooks és Simon Lupton). Cartaphilus, 2009. 124–125.

22Peter Freestone: Freddie Mercury. Helikon, 2006. 212. o.

23Freddie Mercury élete saját szavaival, 124. o.

24www.carpetbombingculture.co.uk.

25Jerry Hibbert animációs rendező, az Innuendo klipjében a Queen-zenészek rajzos figurái az ő elképzelésit tükrözik.

26Matt Richards – Mark Langthorne, 62. o.

27Uo.

28Freddie Mercury élete saját szavaival, 42. o.

29The True Story of How Freddie Mercury Joined Queen, According to The Band’s Original Singer. www.msn.com, 2019. február 21.

30www.mercury-and-queen.com/cultureshock.htm

31Foxnews.com, 2018. november 10.

32Uo.

33www.Queenpedia.com/SourMilkSea

34Amelyhez May 2007-ben tért vissza, ledoktorált, dolgozott a NASA-nak is, részt vett a Pluto-szonda megalkotásában, majd ismét a zene vonzáskörébe került.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0