Rick McIntyre

Egy farkas diadalútja

Született vesztesből
falkavezér

részlet

corvina

The Rise of Wolf 8 © Rick McIntyre, 2019
First Published by Greystone Books Ltd.
343 Railway Street, Suite 302, Vancouver, B.C. V6A 1A4, Canada

Hungarian translation © Székely Szabolcs, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rick McIntyre: The Rise of Wolf 8. – Witnessing the Triumph of Yellowstone’s Underdog, Greystone Books, Vancouver/Berkeley, 2019

A kötetet tervezte: Karcagi Klára
Borítófotó: Shutterstock.com/Sabina Schaaf
Térkép: Kira Cassidy

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6944 1

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Az ember és a többi magasabb rendű emlős

mentális képességeiben nincs alapvető különbség…

Az emberhez hasonló állatok egyaránt éreznek

gyönyört és fájdalmat, boldogságot és szenvedést.

A boldogság főleg az olyan fiatal állatoknál szembetűnő,

mint a kutyakölykök… amikor elmerülnek a játékban

olyanok, akár a saját gyerekeink.”

CHARLES DARWIN: Az ember származása (1871)

„Úgy mutatta be a tanulmányozott csimpánzokat,

mint akiknek személyisége van, ezért együtt tudtunk érezni velük.”

STEPHEN COLBERT JANE GOODALLNAK (2014)

Tartalom

Az első farkasok

A Yellowstone Nemzeti Park északkeleti részének térképe

Előszó

Prológus

1. Farkasok szószólója

2. Farkasok érkeznek a Yellowstone-ba

3. Az első farkasészlelésem

4. A kis farkas és az óriási grizzly

5. A Rose Creek és a Crystal Creek karámja

6. Új alfa-hím a Rose Creek falka élén

7. Megérkezik a Druid falka

8. Az új falka

9. Ismerkedés a 8-as családjával

10. Csata a Slough-pataknál

11. Játszanak a kölykök

12. Két odú közt a Rose Creek farkasok

13. A Druid és a Leopold kölykök

14. Rómeó és Júlia a Yellowstone-ban

15. A 21-es és a 42-es találkozása

16. Új időszámítás a Druid falkában

17. Egy farkas személyisége

18. A Chief Joseph falka

19. A Druid farkasok családi élete

20. 1999 tavasza

21. A Druid falka odúja körül

22. Költözés a táborhelyre

23. A makacs kölyök

24. Az egyéves Druid önállósodik

25. Első telem a Yellowstone-ban

26. December a Yellowstone-ban

27. Ütközet a Specimen-hegyháton

Epilógus: A végzet

Utószó

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Képmelléklet

Az első farkasok

Az alábbi három családfán a Crystal Creek, a Rose Creek és a Druid Peak falkák számozott farkasai láthatók. Ők a főszereplői ennek a könyvnek. A háromszögben található számok hímeket, a körökben találhatóak nőstényeket jelölnek.

A Crystal Creek falka

Az alfa-pár, vagyis a 4-es alfa-hím és az 5-ös alfa-nőstény, valamint négy hím kölykük 1994 januárjában érkeztek a Yellowstone-ba. A falka Albertából származik.

A Rose Creek falka

A 9-es számú anya és 7-es számú lánya 1995 januárjában érkezett a Yellowstone-ba, ahol a magányos 10-es hímmel rakták össze őket. Mindhárman Albertából származtak. A 9-es és a 10-es egy pár lettek, a 7-es pedig különvált tőlük, és így a Yellowstone első új falkájának, a Leopold falkának lett az alfa-nősténye. A Crystal Creek falka 2-es farkasa állt vele össze, így ő lett a Leopold falka első alfa-hímje.

A családfán számokkal jelzett öt kölykön kívül az 1995-ös alomban még három másik hím kölyök is volt.

A Druid Peak falka

A 39-es számú anya és három lánya (a 40-es, 41-es, valamint 42-es számú farkasok) 1996 januárjában érkeztek a Yellowstone-ba, és a 38-as számú magányos hímmel kerültek össze. Mind az öten Brit Columbiából származtak. Még ugyanabban az évben egy fiatal hím, a 31-es csatlakozott a Druid farkasokhoz. Feltételezhető, hogy Brit Columbiában ugyanahhoz a falkához tartozott, mint a 38-as alfa-hím. Bár a 38-as és a 39-es volt az alfa-pár, nem születtek utódaik. A 38-as farkastól a 39-es két lányának, a 41-esnek és a 42-esnek születtek kölykei.

1998-ban ebbe a falkába született a 163-as farkas is, az anyja valószínűleg a 40-es volt. Hogy ki volt az apja, az kiderül a könyvből.

Előszó

Amerika vad világa szárnyakat ad képzeletünknek. A farkasok sokak számára a természet, a függetlenség és a szabadság megtestesítői, mások inkább veszélyt látnak bennük, mert a családjukat, a jószágaikat és a jövőjüket fenyegetik.

A biológus-író, Rick McIntyre lenyűgöző története 1926-ban kezdődik, amikor a Yellowstone-ban a park vadőrei kilőtték ennek a csúcsragadozónak az utolsó példányait. Akkoriban kevesen hullattak értük könnyeket.

A farkasok száma az Egyesült Államokban meredeken zuhant (olyannyira, hogy idővel felkerültek a veszélyeztetett fajok listájára), ezért végül mozgalom szerveződött a megmentésükre; az 1990-es évek közepén harmincegy farkast telepítettek vissza a parkba. Bátor tett volt a vadállomány helyreállítása, évtizedek távlatából visszatekintve pedig kijelenthető, hogy ez volt az egyik legsikeresebb visszatelepítési akció.

McIntyre itt veszi fel a történet fonalát, és egy szenvedéllyel és kalandokkal teli utazásra hív. Ha hozzá hasonlóan elszántak és kitartóak vagyunk, vele együtt figyelhetjük meg, ahogy ezek a falkák visszahódítják a szülőföldjüket. Rick bejárta a vadont, noteszlapok tízezreit írta tele aprólékos feljegyzésekkel, az utak mentén pedig távcsöveket állított fel, hogy a világ minden tájáról érkező látogatók bepillantást nyerhessenek ezeknek az állatoknak az életébe.

Az egyik első szabadon engedett farkas, a 8-as számú rabul ejtette a szívét, főleg neki szentelte a figyelmét – belőle lett az elbeszélés főszereplője. McIntyre tekintetén keresztül tanúi lehetünk a farkasok lélegzetelállító, akciódús életének. Minden egyes példány egyedi és különleges – egymás iránti hűségük, ragyogó intelligenciájuk és élni akarásuk lenyűgözi az olvasót.

Meghitt képet kapunk a farkasokról, akiknek a megítélése persze továbbra is ellentmondásos. Végig kell gondolnunk, hogyan hozható egyensúlyba az ökoszisztémában elfoglalt fontos szerepük az emberek érdekeivel. Az emberekével, akiknek az életét mégiscsak veszélyeztetik a farkasok, amikor elhagyják a biztonságot nyújtó nemzeti parkot.

Nincsenek egyszerű válaszok, de hiszek benne, hogy az emberi találékonyságnak nincs határa. Nemcsak a tudományos adatok és az információk fontosak, de a történetek is, hogy megérthessük a farkasokat, és helyes döntéseket hozzunk. Ez a könyv épp ezért lenyűgöző: egyszerre tudomány és irodalom; a segítségével felelősen, szabadon dönthetünk a saját jövőnkről.

Robert Redford

Sundance, Utah

Prológus

Fordulatos történetet mesél el ez a könyv, hősei a túlélésért és a családjukért küzdenek. Minden megvan benne, ami egy jó történethez szükséges: harc, árulás, vérontás, bátorság, együttérzés, részvét, hűség – és egy váratlanul felbukkanó hős. A történet megérdemelné, hogy olyan írózseni mesélje el, mint Shakespeare, Homérosz vagy Dickens. Sajnos nem állt módomban felkérni őket.

Ha Shakespeare írta volna meg szereplőink életét, valószínűleg az erdő mélyére, egy farkasodú bejáratához helyezte volna a prológust. A színpad valahogy így nézett volna ki: három szurokfekete hím kölyök szalad ki az odúból, és játszani kezdenek a réten. Mindhárom erős, tagbaszakadt. Ekkor előbukdácsol a negyedik, az alom legkisebb kölyke. Fakószürke színével teljesen elüt a bátyjaitól, szinte prérifarkasnak mondanád.

Egy hatalmas fekete példány lép a színre, a falka alfa-hímje, a négy kölyök apja. A három nagyobb testvér fekete bundája arról árulkodik, hogy ők épp olyanok lesznek külsőre, mint az apjuk. Az izomzatuk alapján talán még nagyobbak és erősebbek is lesznek nála.

A szürke kölyök egyáltalán nem hasonlít az apjára, közel sem lesz olyan lenyűgöző külseje. Shakespeare ezután egy narrátor szájába adhatná a jóslatot:

Hárman közülük nagyszerű alfa-hímmé válnak,

óriási terület felett uralkodnak, és számos utódot nemzenek.

Látva az izmos fekete kölyköket, könnyű kitalálni, a négy közül melyik háromból lesz sikeres alfa-hím. A narrátor hozzáteszi:

Az egyik fiú azonban fiatalon, megalázó körülmények között pusztul el.

Ebben a pillanatban a csenevész szürke megbotlik a saját lábában, és orra bukik a porban.

A narrátor még tesz egy utolsó, rejtélyes kijelentést:

A fiúk egyike nagyobb hírnévre tesz majd szert, mint a valaha élt legnagyszerűbb farkas.

Ez a könyv két farkas történetét meséli el: a valaha élt legnagyobb farkasét, és egy másikét, aki még nála is nagyobbnak bizonyult.

1
Farkasok szószólója

A prológusban bemutatott négy hím farkaskölyök 1994 tavaszán született a kanadai Albertában, a Jasper Nemzeti Park keleti részén. A családjukat ott Petite Lake falka néven ismerték. Akkoriban az Egyesült Államok déli csücskében végeztem afféle szezonális munkát a Nemzeti Park Szolgálatának természettudósaként a nyugat-texasi Big Bend Nemzeti Parkban, amely a legeldugottabb nemzeti park az USA szárazföldi részén. Egyik nap a Rio Grande folyó közelében autóztam egy elhagyatott farm felé, amely a nagy gazdasági világválság idejéből maradt; ott kellett helytörténeti túrát vezetnem a park látogatóinak, közben pedig törtem a fejem: hogyan oldom meg a problémát, ami akkor erősen foglalkoztatott.

Előző nap ugyanis felhívott Tom Tankersley, a Yellowstone Nemzeti Park vezető természettudósának helyettese. Volt egy megállapodásunk, hogy tavasztól a Yellowstone-ban fogok dolgozni mint a farkasok népszerűsítője – a visszatelepítésük lehetőségéről kellene előadásokat tartanom a látogatóknak. Tom viszont most azért telefonált, hogy közölje, nincs kormányzati forrás, úgyhogy az állásajánlatot visszavonják.

Tovább vezettem a sivatagi tájban, közben pedig azon törtem a fejem, hogyan kaphatnám meg mégis ezt az állást. Szenvedélyes támogatója voltam a farkasok Yellowstone-i visszatelepítésének. Az alaszkai Nemzeti Parknál is dolgoztam már farkasokkal, és a tapasztalataim azt mondatták velem, tudnék támogatást szerezni ennek a projektnek. Ráadásul volt egy megérzésem, hogy nekem egyszerűen ott a helyem. „Ha kidobnak az ajtón, mássz vissza az ablakon” – jutott eszembe a mondás.

Hirtelen támadt egy ötletem. Megtartottam a túrát, hazasiettem, és felhívtam Tomot. Felvetettem neki, mi lenne, ha magántőkéből finanszíroznánk az állást. Tom pár pillanatig hallgatott, aztán közölte, hogy utánanéz. Másnap visszahívott, és elmondta, úgy tűnik, nincs olyan szabály, amely tiltaná a magánfinanszírozást, úgyhogy az ötletem akár működhet is. Mondott egy hozzávetőleges összeget, hogy mennyi pénzre lenne szükség a négy hónapos, határozott idejű állás fenntartására, valamint közölte a határidőt, ameddig össze kellene gyűjteni a pénzt a Yellowstone Alapítvány bankszámlájára, amelyiken a nonprofit célú adományokat kezelik.

Köszönetet mondtam Tomnak, letettem a telefont – és csak akkor éreztem át igazán a helyzet súlyát. Honnan szerzünk ennyi pénzt? Az akkori mércém szerint hatalmas összegről volt szó. Szerencsére éppen akkoriban indultam felolvasó körútra, hogy a nemrég megjelent A Society of Wolves (Farkasok társadalma) című könyvemet reklámozzam, és tudtam, hogy többször is lehetőségem lesz népes közönség előtt beszélni Kaliforniában, úgyhogy az időzítés tökéletes volt.

Kiderült viszont, hogy pocsékul adom elő a mondandómat. Nem tudtam világosan elmagyarázni, miért is van szükség adományokra a Yellowstone-i farkasnépszerűsítő állás finanszírozására. Az első fellépésem alkalmával, a Dél-kaliforniai Egyetemen eldadogtam pár szót arról, hogyan támogathatnák az emberek a Yellowstone farkas-visszatelepítési projektjét, és ha valaki segíteni szeretne, forduljon hozzám a hivatalos program után. Senki sem jött oda. Aztán észak felé vettem az irányt, San Fransiscóba, hogy előadást tartsak a Kaliforniai Tudományos Akadémián, mindössze néhány nappal a Tom által megszabott határidő előtt. Tudtam, hogy itt lesz a legnépesebb hallgatóságom, és ez lesz az utolsó esélyem – ha most sem járok sikerrel, lemondhatok arról, hogy a Yellowstone-ba menjek.

Négyszázötven ember jött. Sikerült végre egy kicsit összeszedettebben mesélnem a Yellowstone farkasairól, és arról, hogyan tudna segíteni a közönség. A programot követően egy kisebb csődület alakult ki körülöttem, és egy csomóan érdeklődtek, hogyan támogathatnák a leendő pozíciót. Néhányan ígértek is kisebb adományokat, és bár hálás voltam értük, egy gyors fejszámolás után világos volt, hogy nagyon messze vagyok a célul kitűzött összegtől.

Közben egy fiatal pár csendben hallgatta, ahogy az érdeklődőknek magyarázok. Látszott rajtuk, hogy már indulniuk kell, de a pár férfi tagja előlépett, átnyújtotta a névjegykártyáját, és közölte, hogy segíteni szeretne. Megkért, hogy nézzem meg a névjegykártya hátulját. Megfordítottam, és láttam, hogy odafirkantott egy 12 dollár 50 centes összeget, amit támogatásként fel tud ajánlani. Megköszöntem, és mondtam neki, hogy értesítem, ha sikerült összegyűjtenünk a szükséges összeget. Közben mások tovább kérdezgettek a farkasokról, a fiatal pár távozott, én pedig vetettem még egy pillantást a névjegykártya hátuljára, és leesett, hogy az előbb elnéztem az összeget. A felajánlás ugyanis nem 12 dollár 50 centről, hanem 1250 dollárról szólt. A korábbi felajánlásokkal együtt ez már egészen közel vitt a Tom által említett összeghez.

Ez volt az a pillanat, amikor éreztem, hogy össze fog jönni az állás a Yellowstone-ban. Kimentettem magam, kitörtem az emberek gyűrűjéből, és a fiatal pár után szaladtam, akik még a közelben jártak. Eléggé zavarban voltam, úgyhogy rákérdeztem, jól láttam-e a felírt összeget. Gary, a férfi szerényen megerősítette, majd bemutatott a párjának, Trishnek. Elbeszélgettünk a farkasokról, Yellowstone-ról, és kifejeztem a hálámat a nagylelkűségükért. Másnap felhívtam Tomot, és elmondtam, hogy megvan a támogatás az álláshoz. Megbeszéltük a munkába állásom napját, és hogy miként osztanánk be a feladataimat.

Összepakoltam, május első hetében elhagytam Big Bendet, és útnak indultam kocsival észak felé, Yellowstone-ba. Kétezer-négyszáz kilométert kellett megtennem, három napot szántam rá. Több száz kilométert vezettem Nyugat-Texas kopár vidékén keresztül Új-Mexikó felé, közben pedig bőven volt időm végiggondolni életem fordulópontjait, hogyan jutottam el eddig a kinevezésig.

A massachusettsi Lowellben születtem, tízéves koromig a közeli kisvárosban, Billericában éltem, a Concord Roadon laktunk egy felújított iskolaépületben. Az utca túloldalán egy farm terült el, a környék pedig tele volt erdőkkel, tavakkal, patakokkal és mezőkkel. Vadregényes vidék, tökéletes helyszín egy magamfajta srácnak. Visszatekintve azt mondhatom, egészen idilli gyerekkorom volt. Az 50-es években nőttünk föl, és szinte teljes szabadságot kaptunk a szüleinktől. Nyári napokon, és tanév közben hétvégén oda mehettem a környékbeli srácokkal, vagy akár egyedül is, ahová csak akartam. Volt, hogy horgásztunk valamelyik közeli tónál, máskor csak bóklásztunk az erdőben. Néha végigbringáztuk a kisváros útjait. A lényeg az volt, hogy a szabadban legyünk, én pedig minél több időt töltöttem a természetben, annál inkább megbabonázott. Érdekeltek az apró halak a házunk mögötti patakban, néha sikerült is elkapnom néhányat, és egy kicsi akváriumban tartottam őket. A teknősöket még érdekesebbnek találtam, rengeteget törtem a fejem, hogyan tudnám befogni őket. Miután megvizsgáltam egy példányt, mindig szabadon engedtem.

Nemrég hallottam egy mondatot Neil DeGrasse Tyson asztrofizikustól, aki úgy fogalmazott: „Minden gyerek tudós.” Ez felidézett bennem egy gyerekkori emléket. A szemközti farmon két kutya élt: Rex és Shepy. A többi tanyasi kutyához hasonlóan őket sem kötötték láncra, szabadok voltak. Megfigyeltem, hogy reggelente Shepy általában kimegy az erdőbe, és – hozzám hasonlóan – csak a nap végén jön vissza. Kíváncsi voltam, mivel tölti ilyenkor az idejét, úgyhogy egy reggel, amikor láttam, hogy elindul, utánamentem. Meglestem, ahogy a fák közt és a tisztásokon kóborol, és megvizsgálja a különböző szagnyomokat. Vagyis felfedezte a környéket, ahogy én is – rokon lelkek voltunk. Ezen a napon, még ha csak kicsiben is, de olyan tudományos kutatómunkát végeztem, mint évtizedekkel később a farkasokkal Alaszkában és a Yellowstone-ban.

A Massachusettsi Egyetem erdész szakának elvégzése után Alaszkában, a Mount McKinley Nemzeti Parkban kaptam állást, a munkahelyem az Eielson Látogatóközpontban volt, bő száz kilométerre a park bejáratától. Később magát a hegyet és a parkot is visszakeresztelték az őslakos indián Denali névre, de akkoriban még mindkettőt McKinley-nek hívták. Az Eielson északi-sarkvidéki tundrán épült, lenyűgöző kilátással a 6190 méter magas Mount McKinley-re, Észak-Amerika legmagasabb hegycsúcsára. A látogatóközpont belsejében kiállításokat láthattunk a hegymászásról, a földtani környezetről, a vadvilágról, a tundra növényvilágáról, de a fő attrakció maga a kilátás volt. Túrákat vezettem kint a tundrán, félnapos kirándulásokra vittem a látogatókat, este pedig tábortűz mellett előadásokat tartottam a Wonder Lake táborhelyen, ahonnan egész közelről látszott a McKinley. Az egész nemzeti parkban ez a hely kínálta az egyik legfantasztikusabb látványt.

Főleg a rengeteg grizzly nyűgözte le a McKinley látogatóit, ahogy engem is. Azon az első nyáron minden medvét hosszasan megfigyeltem, míg csak el nem tűntek a szemem elől. A park többi állata is elbűvölt: rénszarvasok, jávorszarvasok, alaszkai vadjuhok és egy sor vándormadár, amelyek a tundrán fészkeltek. Mégis, Alaszkában az első naptól kezdve az volt a célom, hogy végre meglássak egy farkast. Akkoriban a McKinley-ben ritkán bukkantak fel.

Egy nap az Eielsonban hallottam, hogy láttak két farkast, akik egy jávorszarvastehenet és a két borját próbálták becserkészni. Amikor lejárt a műszakom, kocsiba ültem, és megkerestem az anyaszarvast és a két borjút. Aztán a fűzfák között észrevettem a két farkast is. Ez volt az első alkalom, hogy vadon élő farkasokat láttam. Ki-be jártak a bozótosból, próbáltak az anya és a borjai közé kerülni. A farkasok aztán felhagytak a vadászattal, eltűntek a szemem elől, én pedig visszamentem az Eielsonba. Fel voltam dobva, hogy megfigyelhettem a ragadozókat.

A következő nyáron visszatértem Alaszkába, és aztán tizenöt éven keresztül minden egyes nyáron visszamentem. 1975-ben az Alaszkai Törvényhozás kérvényezte a szövetségi államtól, hogy hivatalosan változtassák meg a park nevét Denalira, és bár ez egészen 1980-ig nem történt meg, akkoriban már mindenki a Denali nevet használta Alaszkában – én is így fogom nevezni innentől kezdve a hegyet és a parkot.

Egyre gyakrabban lehetett farkasokat látni, így sok időt töltöttem a megfigyelésükkel és tanulmányozásukkal. Közben elolvastam Adolph Murie 1944-ben megjelent, forradalmi jelentőségű könyvét, a The Wolves of Mount McKinley (A Mount McKinley farkasai) címűt, és végül találtam egy kilátóhelyet a hegyen, ahonnan megfigyelhettem az East Fork falka távoli lakhelyét. Murie ezt a falkát tanulmányozta az 1930–40-es évek fordulóján. Megismertem a falka alfa-nőstényét, valamint a párját, az erősen sántító alfa-hímet. Figyeltem őket és a falka hierarchiájában alacsonyabb helyet elfoglaló többi kifejlett példányt, hogyan vigyáznak a kicsinyekre az odú körül, hogyan vadásznak rénszarvasra vagy hogyan kergetik el a grizzlyket, ha túl közel jönnek az odúhoz. Egyszer annak is tanúja voltam, ahogy néhány kölyök az alvó apjuk köré somfordált, aztán pedig ráugrottak, mintha csak a zsákmányra vetették volna rá magukat. Az apjuk kedélyesen lerázta őket magáról, arrébb sétált, és folytatta a délutáni sziesztát.

Azokban az években lényegében vendégmunkásként éltem itt is, ott is. Tizenöt éven át minden nyáron Denaliban dolgoztam, télen pedig valamelyik kopár vidék nemzeti parkjában volt állásom, például Kaliforniában a Death Valley-ben vagy a Joshua Tree-ben. 1991-ben aztán eljöttem Denaliból, és onnantól három évig minden nyáron a Glacier Nemzeti Parkban dolgoztam, a harmadik évben a park polebridge-i körzetében, ami tökéletes helyszín farkasok megfigyelésére. A farkasokat már jóval korábban kiirtották Montanában és a többi nyugati államban, viszont a 70-es évek vége felé néhány példány átkóborolt Albertából, és megtelepedett a Glacier északnyugati részén. Ez volt az első alkalom, hogy a nyugati államok egyikében újra megjelentek a farkasok. A sűrű erdei növényzet miatt nehéz volt őket észrevenni, de azon a nyáron többet is láttam, egy egész farkascsaládot is felfedeztem, amint egy mezőn játszadoztak.

Akkoriban felkértek, hogy írjak egy könyvet a farkasokról. Addigra rengeteg tapasztalatot gyűjtöttem róluk a Denaliban és a Glacierben, és elolvastam minden könyvet és számos tanulmányt, amit a farkasokról írtak. Tisztában voltam vele, hogy a legizgalmasabb kérdés a visszatelepítésük a Yellowstone-ba. Őshonosak voltak a környéken, amikor a Yellowstone-t 1872-ben védelem alá helyezték, és a világ első nemzeti parkját hozták létre a területén, csakhogy a vadőrök, ahogy akkoriban mindenki más, haszontalannak látták a farkasokat. 1926-ban lőtték ki az utolsó példányokat a parkban.

Többször elutaztam Yellowstone-ba, hogy anyagot gyűjtsek a készülő könyvhöz: interjúkat készítettem a parkszolgálat biológusaival és vezetőivel, akik a visszatelepítés lehetőségén gondolkodtak. Köztük volt John Varley, a Yellowstone természeti kincseiért felelős központ igazgatója, valamint Norm Bishop, aki régóta dolgozott vadőrként a Yellowstone-ban. Az volt a feladata, hogy a környéken élő embereknek felvilágosítást tartson a parkról. Beszéltem egy csomó szakértővel, akik támogatták a visszatelepítés ügyét – közöttük volt Hank Fischer a Defenders of Wildlife szervezettől, és Renee Askins a Wolf Fundtól. Elmentem a montanai Helenába is, hogy interjút készítsek Ed Bangsszel, a Hal- és Vadvédelmi Szolgálat biológusával, aki épp Northern Rockiesban szervezte a farkasok visszatelepítését. Ha már ott voltam, engem is megkérdeztek az ottani visszatelepítésről; elmondtam nekik, hogy támogatom a programot.

1993 őszén megjelent az A Society of Wolves: National Parks and the Battle over the Wolf (Farkasok társadalma: nemzeti parkok és harc a farkasok körül) című könyvem, addigra már minden információt begyűjtöttem a Yellowstone-i farkasok lehetséges visszatelepítéséről, ráadásul tizenhat évet húztam le Alaszkában és Montanában vadon élő farkasok között. Nem véletlen tehát, hogy 1994 tavaszán a Yellowstone-ban találtam magam, mint a park farkasainak szószólója.

Május elején érkeztem a parkba, találkoztam Tom Tankersleyvel, és végigvettük, milyen feladatokat kell majd ellátnom ebben a munkakörben, ami nem is létezett korábban. A szállásom egy állami tulajdonú lakókocsiban volt kijelölve Tower Junctionnél, innen kellett mindenhová eljutnom a közel kilencezer négyzetkilométeres parkban: farkasokat bemutató programokat kellett szerveznem. Addigra már összeállítottam egy képsorozatot, hogy diavetítéseket tartsak a farkasokról és a visszatelepítésük lehetőségéről. Úgy terveztük, hogy hetente lesz ilyen előadás a Madison és a Bridge Bay táborhelyen, néha pedig a Mammoth és a Fishing Bridge táborhelyen is. Ezeket a programokat a turistaszezon végéig, vagyis szeptember elejéig terveztük.

A park látógatóközpontjaiban is sok előadást kellett tartanom, úgy készültem, hogy ezeken filmfelvételeket mutatok a Denali Nemzeti Park farkasairól. A videókat Bob Landis barátom készítette, amikor én is ott dolgoztam. Bob számos természetfilmet forgatott a National Geographic tévécsatornának és a PBS (Public Broadcasting Service) csatorna Nature című műsorának, és ezek közül több is a Yellowstone farkasairól szólt. Úgy terveztem, hogy miközben a visszatelepítés lehetőségéről beszélek, Bob felvételeiből vetítek a közönségnek.

Időm nagy részében azonban egy feladatra kellett készülnöm, amit a parkszolgálat „cirkáló felvilágosításnak” hív. Ha láttam egy nagyobb társaságot, oda kellett csapódnom hozzájuk, és kötetlen beszélgetést kezdeményeztem minél több emberrel. A látogatóknak csak elenyésző része vesz részt a park hivatalos programjain, nekem viszont el kellett érnem a többieket is. Nem volt elég szentbeszédet tartani a templomban – az utcai hittérítőt is el kellett játszanom.

Gondolkoztam, hogyan hívhatnám fel magamra a figyelmet. Kölcsönkértem egy farkasbőrt. Emlékszem, amikor először leparkoltam a Tower Fallnál, kiszálltam a kocsiból, feltettem a vadőrkalapomat, ellenőriztem az egyenruhámat, magamra terítettem a farkasbőrt, és elindultam egy nagyobb csoportosulás felé. Azonnal látogatók tucatjai gyűltek körém, mindannyian a farkasbőrről kérdezősködtek.

Elmondtam nekik, hogy a farkasok őshonosok voltak a Yellowstone-ban, de a vadőrök kiirtották őket. A parkszolgálat később rájött, hogy ez mekkora hiba volt, most pedig azt reméljük, újra megtelepedhetnek a környéken. Ehhez Kanadából hoznánk farkasokat. Miután végeztem egy csoporttal, mentem is tovább a következőhöz, így óránként nagyjából háromszáz emberhez tudtam eljuttatni az üzenetet. A legtöbbjük soha nem ment volna el a park hivatalos programjaira. Néha a változatosság kedvéért bementem a szuvenírboltba a farkasbőrben, és a sorok között bóklásztam. Pont ahogy a parkolóban, az emberek itt is megrohantak, hogy mi van a vállamra terítve. Előadtam a szokásos mondandómat, aztán átmentem a bolt egy másik pontjára, és folytattam a szereplést.

Nyár közepén értesültünk róla, hogy Bruce Babbitt, Clinton elnök belügyminisztere jóváhagyta a park farkas-visszatelepítési javaslatát. Onnantól kezdve módosítottam az előadásaimat, és immár kész tényként beszéltem arról, hogy télen megérkeznek az első farkasok. A szezon végéig – az akkori becsléseim szerint – több mint 25 ezer emberrel beszéltem a farkasokról és a tervről, hogy visszatelepítsük őket a Yellowstone-ba.

Azon a nyáron befejeztem a War Against the Wolf: America’s Campaign to Exterminate the Wolf (Amerika hadjárata a farkasok ellen – a cél a farkasok kiirtása) című, második farkasos könyvemet. Ebben történelmi dokumentumokat gyűjtöttem össze, azt kutatva, miért előítéletesek az amerikaiak a farkasokkal, miért volt megpecsételve a sorsuk, és miért irtották ki az összeset még a nemzeti parkokban is. A régebbi források közül néhány olyat is beválogattam a könyvbe, ami kicsit már pozitívabban mutatta be a farkasokat. Ilyen volt például Ernest Thompson Seton Lobo the King of Currumpaw (Lobo, Currumpaw királya) című műve – ebben már szó esik róla, hogy visszahozhatnák a farkasokat Northern Rockies, valamint a délnyugati területek nemzeti parkjaiba. Felkértem biológusokat és a farkasok ügyét támogató szakembereket, hogy ők is írjanak egy-egy fejezetet a könyvbe, és én magam is több esszét írtam a farkaspopuláció helyreállításáról és a Yellowstone-i tervekről. A könyv 1995 tavaszán jelent meg.

A farkasokat népszerűsítő munka szeptemberben ért véget, hagyományosan ilyentájt esik vissza a látogatók száma a parkban. Addigra már kaptam egy meghívást, hogy ősszel tartsak előadói körutat Írországban és Angliában. Belfastban, Londonban és más városokban a farkasokról és a Yellowstone visszatelepítési terveiről beszéltem. Előadást tartottam többek között a Királyi Állattani Társaság hallgatóságának, és a BBC rádiójában is többször meginterjúvoltak. A farkasok visszatelepítését immár nemzetközi érdeklődés övezte.

Akkor ősszel sokat gondolkoztam a Yellowstone-ban töltött nyárról. Eszembe jutott Henry David Thoreau egy megjegyzése. Massachusettsben töltötte a gyerekkorát, néhány kilométerre attól a helytől, ahol én is felnőttem. 1817-ben született, tehát jóval azután, hogy még vadon élő farkasokat láthatott volna New Englandben. Egy 1856-os naplóbejegyzésében a környéken őshonos farkasok és egyéb állatok kiirtása miatt kesereg. Úgy érzi, hogy egy kiherélt, elpuhult országban él. Hiányolja az erdő vadvilágának hangjait, elsiratja a megcsonkított természetet. Mint írja: „olyan, mintha egy koncertet hallgatnék, ahol számos hangszer néma marad”. A farkasok vonyítása hiányzott a legfeltűnőbben. 1994-ben a Yellowstone ugyanolyan volt, mint Thoreau szülőföldje, Massachusetts. Természetellenes csend uralta a parkot, csend, amelyet nem tört meg a farkasok hangja. Nem sokkal később azonban visszatértek, és üvöltésük belehasított a csendbe.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Poly – SIL Open Font License