Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© De Boer Szilvia, 2025
© Napkút Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6759 95 5

A történet cselekménye és szereplői a képzelet szüleményei, bármi egyezés a valósággal a véletlen műve.

Első rész
Nyár

1. fejezet

Tikkasztó péntek délután volt. Ahogy közeledett a nyár, úgy ritkult a délutáni forgalom Budapest utcáin. A tehetősebbje már robogott a kivezető autópályák felé, hogy még sötétedés előtt csobbanjon egyet a szeretett Balatonban, vagy éppen az Adrián ringó vitorlásán vacsorázzon. Az átlag magyar megtelítette a Gabi által folyamatosan ostorozott élelmiszermultik parkolóit. Zsuzsinak minden alkalommal, amikor sárga járgányával bekanyarodott a faluba vezető úton végignyúló német élelmiszerdepó parkolójába, eszébe jutott barátnője rosszalló pillantása, ha véletlenül táskájából kikandikált egy ismert hipermarket logójával díszített nejlonszatyor.

Ha péntek, akkor bevásárlás. Ezt a szokást Gabi otthonról hozta, hiszen édesanyja még idős korában is minden héten a közért–zöldséges–hentes háromszögben töltötte a péntek délelőttöket. Nem volt ez másképpen a lányánál sem. Igaz, hogy ezen a forró péntek délutánon Gabi magenta színű autójával a Tüske utcához közeli bevásárlóközpont előtt parkolt le. Nem szeretett különösebben vásárolni, élelmiszert pedig egyáltalán nem, de a megszokás az megszokás, hiába gúnyolódott korábban az otthoni menetrenden, ő sem tesz most másképpen. Ráadásul ezt a hétvégét egyedül tölti. Teljesen egyedül. Akkor meg minek a nagybevásárlás. Egyre jobban hiányzott neki Ian. Újra meg újra visszapörgette magában az elmúlt hetek eseményeit. Azt a sok izgalmat, bánatot, reménykedést. Hiszen a végén minden jóra fordult. Bogi visszajött, sőt, a barátnői által képtelennek tartott ötlete is bevált. A társkereső beindult, ráadásul még ők hárman is megismerkedtek egy-egy pasival. Ki-ki a rá jellemző módon. Laura ráadásul úgy kilépett a komfortzónájából, hogy meg sem állt Indiáig. Zsuzsi meg… őt hagyjuk is. A magányos szívek összekapcsolójának nagyasszonya elmerült a múlt szép emlékeiben, és összejött az első férjével. És ő? Mármint Gabi. Vajon ő nem huszonéves korában viselkedett így utoljára? Miután lepattintotta a férjét, mindjárt belebonyolódott egy olyan kapcsolatba, ahol kettőjüket több mint tízezer kilométer választja el? Vajon lehet-e egyáltalán kapcsolatnak nevezni azt, amikor két ember alig ismerkedett meg, máris szétválik? De hiszen akkor úgy érezte, és most is úgy érzi, hogy az az egy hét többet adott neki, mint házassága jó néhány éve.

Jaj, csak nem ezt hívják szerelemnek? – mondta ki hirtelen.

A tésztapolcot feltöltő, hörcsögarcú eladó kiejtette a héten már másodszorra átárazott Gyermelyi spagettit a kezéből. Gabi ekkor vette észre, hogy az utolsó mondatot már nemcsak ő, hanem az élelmiszerüzlet húszméteres sugarú körzetében mindenki hallotta. Zavarában kényszeredetten elmosolyodott, majd a még mindig őt bámuló fiatalembernek hátat fordítva a pénztárhoz indult. Már megint mindent túlgondolok – füstölgött magában. Az a néhány nap Ian társaságában valóban csodálatos volt, de lehet, hogy az ausztrál számára csak egy egzotikus kalandot jelentett. Már ha egy kelet-európai nő társaságában eltöltött hetet egzotikusnak lehet nevezni. Mint tudjuk, a megbántott – Ian esetében válófélben lévő – férfiak előszeretettel vigasztalódnak újonnan megismert hölgyekkel. Akármi is történt közöttük, Gabi gondolatai igen sokszor a déli földrészen jártak. Vajon mit csinálhat most Ian? Egyáltalán eszébe jut még Gabi, vagy az éjszakákat még mindig egy ágyban tölti a feleségével. Most már induljunk neki a hétvégének, akármi is történik Bundabergben, egy állítólag válófélben lévő építész házában! – gondolta. Remekül tudta magát lelkesíteni. Nem hiába, húsz év kemény Michi-tréningje megadta a szükséges alapot.

Gyorsan bepakolta a teli bevásárlószatyrokat a csomagtartóba, s máris indult a Tüske utcába.

A házban teljes csend honolt. Csupán Lumpi nyüszítése hallatszott ki a lépcsőházba, ahogy Gabi közelített a bejárathoz.

–Itt vagyok már, kiskutyám! – kiáltotta, és belépett az ajtón.

Lumpi izgatottsága inkább a bevásárlószatyorból kiáramló pompás illatoknak, mintsem gazdája megérkezésének szólt. Azaz inkább mindkettőnek. Gabi kivette a hűtőből a termelői piacról beszerzett házikolbászt, és levágott belőle egy kis darabot. Az eb mohón kapott a kolbászkarika után, majd látszólag megnyugodott. Gabi elkezdett kipakolni, közben keze megakadt a telefonján. Megszokásból egyből rányomott. „Zsófi: Két nem fogadott hívás”.

Mi lehet az a halaszthatatlan közölnivaló, hogy a lányom telefonál? Ráadásul félórán belül kétszer? – csodálkozott. Elsőszülöttje eseményekkel dús előélete miatt Gabi szinte csak valami katasztrófára tudott gondolni. Gyorsan rányomott a visszahívás gombra. Kábé a tizedik csengetésre már hallotta is Zsófi gyanúsan vidám hangját:

–Na végre, mami, hogy visszahívtál. Ennyire el vagy foglalva? – jöttek a hangos kuncogással tarkított mondatok a másik oldalról.

–Mit gondolsz, kislányom, merre jártam? Tudod, péntek van!

–Jaj, ne! Már tiszta nagyi lesz belőled. És? Mi lesz a hétvégi menü? Csak nem vendéged lesz?

–Nyugi, Zsófikám! Egyedül leszek. A húgod, alighogy megtörtént a családi összeborulás, lelépett Tihanyba a barátnőjéhez. Mondd már, miért szeretnél velem ilyen sürgősen beszélni? Valami gubanc történt az egyetemen?

–Ne izgulj, mami! Minden oké, majdnem kész vagyok a vizsgákkal. – Itt mintha Gabi kisebbfajta sóhajtást hallott volna. – Most valami egészen másról szeretnék veled beszélni. Mit szólnál ahhoz, ha mi hárman lányok elmennénk nyaralni?

–Együtt nyaralni? Mi történt veled, kislányom? Mióta egyetemista lettél, mintha ciki lenne a szüleiddel hosszú távon nyilvánosan mutatkozni. Most meg egyből nyaralni szeretnél velem? – Gabi próbált érzelemmentes maradni, de belül valami furcsa nyugtalanságot érzett.

–Ne gúnyolódj, légyszi! Állati jó helyre fogunk menni: egyenesen Afrikába!

–Afrikába?? Úristen, csak nem egy afrikai pasit szedtél fel, aki mindjárt meg is hívott a családjához? – Éreztem, hogy már megint valami fura ügybe keveredett a lányom, tette hozzá fejben.

–Dehogyis! Vagyis azért van némi igazságtartalma az előbbi mondatodnak. Tényleg van egy új barátom, és az ő ötlete volt ez a nyaralás.

–De gondolom, hogy nem a barátnője anyjával és húgával szeretne utazni – vágott közbe az anyja.

–Muszáj neked mindent, ami velem kapcsolatos, mindjárt valami szörnyű dolognak beállítani? Akkor nem is mondom tovább.

–Jaj, Zsófi, ne legyél már ilyen mimózalelkű! Hadd halljam, miről van szó!

–…Öö. Akkor kezdem az elejéről. Thierryvel az egyetemen ismerkedtem meg. Ő félig francia, félig német. Az anyukája régen énekesnőként lépett fel Németországban, az apja pedig egy tévés guru.

–Akkor apádnak sem lesz ellenvetése, hiszen német vér is folyik az ereiben!

–Ne szólj már folyton közbe! Szóval Thierry igazán sehol sem érzi magát otthon, talán ezért is kezdett dolgozni az egyetem mellett egy online utazási irodában. Most éppen Afrikába szervez nagyon menő túrákat, például szafarikat.

–Jaj, csak nem azt szeretnéd kérni, hogy csatlakozzunk újdonsült barátodhoz egy ilyen szafarira? De hát egy ilyen túra baromi drága. Tudod, hogy most a családi viharok közepette nekem erre nincs igazán pénzem. És a Fellini… hát, hogy is mondjam, egyelőre inkább viszi, mint hozza a pénzt.

Gabi próbált teljesen semleges hangon beszélni, de a belső nyugtalanság – amit most már egyértelműen furcsa izgalom váltott fel – egyre csak fokozódott.

–Nyugi, mami! Meg fogjuk oldani. Thierry nagyon ügyes, és jó áron, remek utat fog nekünk szervezni. Arra gondoltunk, hogy elmennénk a Serengeti Parkba, meg egy kráterhez, meg talán a Viktória-tóhoz. Ezután pedig néhány nap chill Zanzibáron! Mit szólsz hozzá?

–Úristen, kislányom! Ez remekül hangzik, de… hmm… azt sem tudom, merre van az a Serengeti, talán Tanzániában?

–Azaz! Látod? Te is örülnél egy kis chillnek, úgyis elég zaklatott hónapok vannak mögöttünk.

–Zsófi! Igazad van, nagyon jót tenne egy kis pihenés, de sajnos ezt nem tudom kifizetni. Talán, ha egyedül mennék, de ott van még Bogi is. Teljesen kiakadna, ha kiderülne, hogy mi egy ilyen egzotikus útra megyünk, és őt itthon hagyjuk.

–A mi részünk miatt ne aggódj, beszélni fogok a papával. Ha már ilyen menő állást szereztél neki, szerintem ő is be fog szállni a költségekbe.

Zsófi utolsó mondatát különös hangsúllyal nyomta meg.

–Július végére gondoltam. Ha készen leszek a vizsgákkal, úgyis lelépek innen, és jövök haza. Thierry nyáron Németországban lesz, de néhány hétre lemegy Afrikába, ezért is mondtam, hogy biztosan jó kis túrát fog nekünk szervezni. Naa, mami, akkor jössz velünk?

–Nem is tudom, igazából nem terveztem semmit a nyárra, a Felliniben most szünetet tartunk. Ilyenkor sokan elutaznak, az ismerkedési kedv is alábbhagy. Aki meg itthon marad, annak sincs kedve társkereső programokra járni. Bár a legutóbbi medencés buli elég ütősre sikerült!

–Hahaha! Hallottam róla, hogy a kerítőnők is kiütötték magukat. – Az utolsó szavakat Zsófi szinte már fuldokló nevetéssel mondta ki.

–Ugyan, kislányom, ki mesélt neked ilyeneket? Nagyon jó hangulatú este volt. Igaz, hogy Zsuzsi nem sokra emlékezett, miután a volt férjével találkozott. Laura meg annak a fura DJ-nek a bűvöletében mozgott egész este. De hagyjuk is ezt! Mesélj inkább az új barátodról, normális? Nem olyan nyomi, mint az eddigi fiúk?

–Ne terelj, mami, ne terelj! Mintha neked is akadt volna valaki a horogra. Bogi mondta.

Gabi érezte, hogy forróság önti el az egész testét. Néhány hete nála is megjelentek a sirokkórohamok. Elsősorban akkor, ha valamiért ideges lett, vagy izgult.

–A húgod már megint fantáziál. Tudod, hogy szereti kézben tartani a szálakat. Gondolj csak a legutóbbi akciójára! Mesélj már erről a híres Thierryről!

–Mit mondjak róla? Nagyon bírom, igaz, hogy kicsit alacsony, és nálam legalább öt-hat évvel idősebb! Sokat beszélgetünk, elég magányos gyerekkora volt.

–Jaj, Zsófi! Csak nehogy te legyél a terápiája! A lényeg az, hogy jól érzed magad vele. Lassan fejezzük be, mert szeretnék még főzni holnapra. Dög meleg van itthon. Azt hiszem, holnap kimegyek a vízhez Lumpival.

A kutya, nevének hallatára, a konyhába ügetett, és a szokásos vigyázz ülésbe helyezkedett el Gabi előtt. Gazdája ekkor vette észre, hogy a konyhaasztalon hagyott házikolbászból már csak némi bélvég maradt.

–Te disznó! Megetted a finom kolbászt. Azonnal takarodj a helyedre! – dobbantott erőset Gabi. Erre Lumpi lomhán kisomfordált a konyhából.

–Ne haragudj, Zsófi, de leteszem. Komolyan, ez a kutya néha kibírhatatlan. Hogy lehet ennyit enni?!

–Jól van, mami! Nyugodj le, akkor, ugye, megyünk Afrikába? Szólok Thierrynek, hogy intézze a repjegyeket. És majd írok, hogy mikor érkezem. Puszi!

Gabi megkövülten állt még egy darabig a konyhában, telefonja képernyőjét bámulva. Afrika? – mormogta magában, a hangokat lassan ízlelgetve. Első hallásra izgalmasnak tűnik. Bár a hely nem szerepelt a bakancslistán, Gabit bármilyen külföldi utazás terve lázba hozta. Szeretett ismeretlen tájakra utazni, idegen kultúrákat, nyelveket megismerni. Ha már új nyelv és kultúra, akkor új ismerősök, barátok. Sokszor szemére vetették, hogy miért választ külföldi partnereket, a magyarok nem elég jók neki? Erre nem tudott választ adni. Talán az örökös kíváncsiság, az új és ismeretlen keresése, ez határozta meg döntéseit. Bár az is lehet, hogy nem ő kereste a lehetőségeket, hanem a helyzetek vonzották be őt. Az utazás lehetőségének említésére szélsebesen pördültek át agyán a merészebbnél merészebb gondolatok. Avagy egy-egy helyzet szokásos túlgondolása. Ez a dolgok mai állását nézve egy bizonyos személy körül forgott. Mi lenne, ha?… De akkor a lányai azonnal rájönnének, hogy itt másról is szó van, nem csak pihenésről. Próbálta elhessegetni a hirtelen jött gondolatokat. Belépett a hálószobába. A hőség mintha kissé mérséklődött volna, így kinyitotta az erkélyajtót. A kert felől frissen nyírt zöld illata keveredett a liliom intenzív bukéjával, és megtöltötte a helyiséget. Leült az ágyra, és mélyeket szippantott a finom virágillatból. Hirtelen képek villantak be. Ian első találkozása a hálószobájukkal, Gabi elutasító reakciója, majd a villában történt események. Megannyi fantasztikus emlék. De már csak emlék. Valóban csak emlék, vagy folytatódik ez a mese? Afrika…

2. fejezet

Szinte semmi forgalom nem volt az utakon, a sárga járgány csak úgy száguldott a budai alsó rakparton. Már amennyire egy kissé leharcolt Suzuki Wagon R+ száguldani képes. Zsuzsi lehúzta az ablakot, és engedte, hogy a beáramló dunai szél felborzolja frissen festett, padlizsán árnyalatú tincseit. Mély levegőt vett. Egyet, kettőt, hármat. Úgy érezte, ezzel is erősíti elhatározását. Hiszen megtette. Megpróbálja az életét megváltoztatni. Bezárta maga mögött a pilisi ház kertkapuját, eddigi életének egy darabját. Egy jókora darabot, benne férjjel és gyerekekkel. De erre most nem gondolt, csak élvezte a kora nyári napsütést, a friss levegőt és a budai panorámát.

Tamás lakása az újgazdagok között korábban népszerű, Óbuda és a Rózsadomb között elhelyezkedő utcák egyikében volt. A férfit a válás úgy megviselte, hogy nem érdekelte igazán, hol lakik ezután. Egyik kollégája beszélte rá a Csatárka utca egyik régi villájának legfelső emeleti lakására. Amikor Tamás először meglátta az omladozó vakolatot és a nyikorgó vaskaput, egyből vissza akart fordulni. A kolléga azonban, aki elkísérte a lakásnéző túrára, csak erősködött, hogy hamarosan felújítják a házat, és Tamásnak nem szabad kihagynia ezt a remek üzleti lehetőséget. A ház ugyan elég ramaty állapotban volt, a lakást azonban mintha csak egy szingli férfinek tervezték volna. Nagy, világos nappali kicsi konyhaszigettel, földig érő ablakok és egy tágas balkon, pazar panorámával a városra és a Dunára. Igen, a Dunára. A víz látványa Tamásból mindig pozitív érzéseket váltott ki. Ha kellett, megnyugtatta, ha kellett, bátorította. Amikor egy-két hónapig nem volt vízközelben, szinte elvonási tünetek jelentkeztek nála. Hajóépítő mérnökként a víz meghatározta az életét. Már gyermekkorában arról álmodozott, hogy egy napon hajóskapitányként járja a világot. Különösen az ázsiai tájak vonzották. A kellemes éghajlat, az egzotikus kultúra. No és a kalandok. Az izgalom, az ismeretlen meghódítása. Ez azonban nem csak az idegen tájak, vizek meghódítását jelentette.

Tamás nem különösebben foglalkozott sem a külsejével, sem a lányokkal. Inkább csak haverkodott velük. Ám azt vette észre, hogy ők egyre inkább nem csak barátként tekintenek rá. Ez jólesett neki, de nem tulajdonított neki nagyobb jelentőséget. Az egyetem alatt aztán megváltozott minden. A népszerű szlogennel élve: „Buli, pia, csajok”. A buliban korábban is benne volt, és alkohol nélkül nem is volt az igazi, de a csajozás! Az teljesen új élmény volt. Népszerűségét elsősorban lehengerlő fellépésének köszönhette. Ahol Tamás megjelent, a nők egyből a közelébe szerettek volna kerülni. Magas, kisportolt, de nem túl macsó alkat, harsány hang és a kötelező háromnapos borosta. És ő még rá is tett egy lapáttal. Bár a műszaki egyetemre járt, néhány előadás erejéig áthallgatott a közgázra is. Ez utóbbi természetesen megsokszorozta a becserkészhető lányok számát is. És Tamás beszélt, nevetett, udvarolt. Már az első évben tekintélyes számú női telefonszám sorakozott a noteszében. Az eseteket rosszallóknak csak annyit mondott, ő nem tehet semmiről, csak az eseményekkel sodródik. És akkor jött Zsuzsi. A krahácsoló világgazdaság-tanár órájáról elkéső lány. Kissé kaotikus, ám mégsem bizonytalan, egyszerű, de mégis csinos lány, furcsa sárga esőkabátban, vállán lógó, dugig tömött tarisznyával. Akkor még nem festette vörösre a haját, rövid, felstuccolt barna frizurája vagány keretbe foglalta finom, kislányos arcát. Tamás azonnal bevetette a már megszokott csajozós szöveget, de meglepetésére a kezdeti félénkség mintha elpárolgott volna Zsuzsiból.

Tamás is érezte, hogy ez a kapcsolat mást tartogat, mint az eddigiek. Izgalmat, nyugtalan várakozást érzett minden találkozás előtt. Végre olyan kapcsolata lett egy lánnyal, aki nemcsak őt bálványozta, hanem természetéből adódóan ugyanazokért rajongott, mint ő. Egy napon azt vette észre, hogy ott áll Kovátsék nappalijában, és Zsuzsi apjától, a szigorú katonatiszttől kéri meg épp a lánya kezét. Többen az egyetemi haverjai közül nem értették, mit tud ez a lány, aki miatt Tamás szinte eltűnt a „kanbulikból”. És valóban, az időközben mérnökké avanzsált partiarcból megszelídült férj lett. Vagy inkább megszelídített?

Meglepően könnyedén vette a házasélet kötöttségeit. Úgy tűnt, mintha Zsuzsi mindig is része lett volna az életének. Csak ők ketten, az ő kis világukban. Az első évek jól teltek. Aztán valami megváltozott. Vagy csak Zsuzsi változott volna meg? Esténként, ha Tamás kicsit később ért haza, felesége azonnal kérdőre vonta. Ennyit kell túlóráznia, azért nem tud időben hazaérni? Aztán már azon is kiakadt, hogy a munkájából adódóan sokszor utaznia kellett. Igaz, többnyire csak egy-két napot töltött távol Zsuzsitól, de a nő már ennek sem örült. Hamarosan új lány érkezett a céghez. Tamás mintha az egyetemista Zsuzsit látta volna maga előtt. Spontán volt és vagány. Az egyetemi vadászösztön felébredt, és egyre több időt töltött a lány társaságában. Már nem aggódott azon, hogy Zsuzsi mit szól, ha későn megy haza. És akkor történt a baleset. Mint utóbb kiderült, nem csak a szó eredeti értelmében. Csak arra emlékszik, hogy egy vidéki kórház baleseti sebészetén fekszik, és a nővértől a telefont kéri, hogy felhívhassa a feleségét. Talán a baleset hozta ismét közelebb Zsuzsihoz. A kolléganő az eset után furcsán kezdett viselkedni, hamarosan el is ment a cégtől. Tamás pedig megpróbálta helyrehozni a házasságát.

Egy novemberi estén azonban minden próbálkozása ködbe veszett. Ekkor derült ki a másik „baleset”. Máig emlékszik Zsuzsi arcára, ahogy remegő kézzel átnyújtja neki a bírósági idézést. Abban a tekintetben minden benne volt: a rémület, a düh és a megvetés. És ő szégyenében azt sem tudta, mit mondjon. Először csak hebegett sután, majd elkezdett magyarázkodni, hogy a nő szállt rá, és lehet, hogy rajta kívül még más pasival is kavart, tehát nem is ő az elvesztett gyerek apja. A végén még azt is odavágta Zsuzsinak, hogy bezárva érezte magát a kapcsolatukban, ezért próbált máshol szeretetet és megértést kapni. De ezt Zsuzsi már meg sem hallotta, ettől a pillanattól kezdve szinte levegőnek nézte őt.

A válás megviselte. Reggelenként sokáig még felkelni sem volt kedve, de aztán idővel túllépett kudarcba fulladt házasságán. Ehhez hamarosan segítőtársa is akadt, méghozzá ismét házon, vagyis cégen belül. A barátságból szerelem lett, majd házasság és gyerekek. Tamás úgy érezte, végre teljes, boldog életet él. Azért Zsuzsi ott maradt valahol a tudatalattijában, de csak szunnyadt – exfelesége ritkán jutott az eszébe. Egészen addig, amíg egy napon a munkából hazaérve egy rövid levélkét talált a konyhapulton. Felesége három tőmondatban közölte, hogy nem kér többet belőle, és új életet kezd egy artistával. A levél elolvasása után azonnal Zsuzsi fájdalommal teli arca ugrott be neki, megértette, hogy milyen sebet ejtett akkor volt felesége lelkén.

A második válást még nehezebben heverte ki. Most már az önbizalma is igencsak megingott. Tud ő egyáltalán kapcsolatban élni? Belevetette magát a bulizásba. De már nem ment neki. Egy-egy ilyen hétvége után, amikor reggel belenézett a tükörbe, megkérdezte a tükörben látott fáradt, borostás arctól, hogy valóban így kell-e egy negyvenet betöltött férfinek a hétvégéit töltenie. Egyre többet gondolt első feleségére: vajon merre járhat most? Arra még emlékezett, hogy az egyik kollégájával vigasztalódott az ő zűrös válásuk után, de többet nem tudott. Aztán véletlenül összefutott egy közös ismerőssel még a közgázról. Ez a lány már egyetemista korában is meglehetősen pletykás volt, és leadta Tamásnak az összes információt, amit Zsuzsiról hallott. Amikor kiderült, hogy volt szerelme most egy társkereső vállalkozást indított, nem volt kérdés, azonnal beregisztrált, és a megérzései igaznak bizonyultak.

Ott, a társkereső kerti buliján azt a Zsuzsit találta, akivel huszonévvel ezelőtt a közgáz előadójában megismerkedett. Olyan jól indult minden, azt remélte, visszahódíthatja Zsuzsit, bebizonyíthatja neki, hogy igenis van esélye a kapcsolatuknak. Aztán kiderült, hogy Zsuzsi mégis az ellaposodott és monoton házasságát választja. Annyira biztos volt benne, hogy együtt fognak megöregedni. Ő már lenyugodott, nincsen szüksége kalandokra, bizonytalan kimenetelű kapcsolatokra, hiszen már megtalálta az igazi társát. Ám az utolsó találkozásuk annyira kemény volt, hogy utána úgy kikészült, még most sem tudja, hogyan jutott haza. A megivott koktélok mennyisége igencsak túlszaladt a bárban eltöltött órák számán.

Másnap reggel legalább egy percig csörgött a telefonja, mire rájött, hogy ezt nem álmodja, hanem az éjjeli szekrényen lévő mobilján hívják. Amikor a telefonban meghallotta Zsuzsi hangját, hirtelen visszaájult az ágyra. Azt hitte, még mindig az előző este magába öntött alkohol hatása alatt áll. De Zsuzsi azt kérdezte, hogy áll-e még a meghívás a Csatárka utcába, mert ő egy óra múlva elindul otthonról. Ettől a mondattól Tamás végképp felébredt. Kiugrott az ágyból, és gyorsan a hideg zuhany alá állt, hogy még elveszettnek hitt szerelme megérkezése előtt rendbe tegye magát, no meg a szingliférfilakást.

Betelefonált a munkahelyére, hogy ma kicsit később érkezik, és hamarabb jön el, majd nekilátott a rendrakásnak. Hát mégis meggondolta magát? Vagy talán megsejtett valamit miszter fehér köpeny, és kiadta Zsuzsi útját? Megannyi kérdés kavargott most Tamás fejében. Egy biztos volt, határtalan boldogságot és elégedettséget érzett. Ismét birtokon belül volt.

Zsuzsi végre megérkezett a Csatárka utcába. A GPS először elvitte a Hármashatár-hegy irányába, de gyanús lett neki, hogy egyre ritkulnak a házak, és egyre több fa szegélyezi az út mentét. Mire Tamás háza elé ért, a reggel még fényesen lobogó hajfürtök izzadtan tapadtak fejbőréhez, a lenge overallt itt-ott vizes foltok tarkították. – Végre itt vagyok! – kiáltotta.

Leparkolt a járdaszegély mellett, kikászálódott az átmelegedett ülésből, és elindult a ház felé. A ház valaha egy elegáns villa lehetett, a kisebb-nagyobb felújítások azonban sokat változtattak az eredeti épületen. Az újjá varázsolt, fekete kovácsoltvas kapu azonban felidézte a régi kor gazdagságát. Amikor Zsuzsi meglátta a kerítésre ráhajló pirosas vadrózsaágakat, végképp úgy érezte, hogy megérkezett. Belépett a lépcsőházba, és elindult a legfelső emeletre. Lassan szedte a lépcsőfokokat. Úgy érezte, ahogy távolodik a bejárattól, úgy kerül tőle egyre messzebbre eddigi élete. Amikor Tamás lakásához ért, hirtelen erős szívdobogást érzett. Lassan lehajolt a bejárati ajtó melletti virágcseréphez, felemelte, és kivette alóla a kulcsot. Nagy levegőt vett, majd belehelyezte a kulcsot a zárba. Alighogy kinyílt az ajtó, hirtelen abbamaradt a gyors szívverés, és az izgalmat jóleső csodálkozás váltotta fel. Belépett az előszobába. A déli nap teljes erejével sütött be a nappaliba. A komód tetején álló bronz Buddha-fej aranybarnán csillogott, harmonikus képet alkotva a szoba közepén elhelyezkedő vajszínű bőrkanapéval és a barna, tíkfából készült dohányzóasztalon álló, virágzó, lila orchideával. A terasszal szembeni falat egy óriási, régi vitorlást ábrázoló rajz borította. Zsuzsi leállította a piros gurulós bőröndöt az előszobai tükör előtt, levette a szandálját, és a nappaliba lépett. A szobát enyhe szantálfaillat lengte be. Mélyet szippantott a levegőbe.

–Óh, Tamás! Te mindig tudtad, hogyan kell a nőket levenni a lábukról! – sóhajtotta. A teraszajtóhoz ment, kinyitotta, és kilépett a teraszra. Pazar kilátás tárult elé. A Margitsziget és a Parlament, talán a tiszta időnek köszönhetően, szinte karnyújtásnyira tűnt. Sokszor autózott a budai alsó rakparton és csodálta a Dunát, a parton fekvő épületeket. Most, egy „szinttel” feljebb, egészen más érzés lett úrrá rajta. Gabi néha megjegyezte, hogy Zsuzsi nem véletlenül költözött ki az agglomerációba, hiszen aki Született feleségeket néz a tévében – vele szemben, aki a Szex és New York sorozat rajongója volt – annak nem hiányzik a nagyvárosi élet. Itt azonban, a Rózsadomb oldalában, úgy érezte, hogy igenis hiányzik neki Budapest. Ez a panoráma hirtelen elfeledtette vele imádott pilisi kertjét, a dúsan virágzó rózsabokrokat és a kertet körbevevő dombokat. Visszalépett a nappaliba. Most vette észre, hogy a konyharész falát apró keretekbe foglalt fényképek borították. Közelebb lépett, és meglepetten fedezte fel magát az egyik képen. A fekete-fehér fotón ott állnak Tamással, egymást átkarolva az egyik egyetemi klub előtt, meglehetősen retró szerelésben.

Vajon mióta lehet itt ez a fotó? – suhant át egy pillanatra az agyán. A mosogatóhoz lépett, kinyitotta a vízcsapot, és keresett magának egy poharat. Miután teletöltötte hideg vízzel, egy hajtásra ki is itta. Letette az üres poharat a halványszürke gránitpultra, és elindult felfedezni a lakás többi részét. A hálószoba közvetlenül a nappali mellett helyezkedett el, ajtaja diszkréten bezárva. Zsuzsi gondolkodott egy pillanatig, hogy benyisson-e. Az ajtó mögül halk zene hallatszott. Fülét az ajtóra tapasztotta, de a lágy, keleties dallamokon kívül semmi mást nem hallott. Lassan benyitott. A szoba a kertre nézett, az ablakon a redőny félig leeresztve. A szűrt fényben megpillantotta a pasztellszínű takaróval letakart tíkfa franciaágyat. Az ágyon kis fatálcán egzotikus gyümölcsök, mellettük kis kancsóban színes ital. Hirtelen fáradtságot érzett. Ledőlt az ágyra, behunyta a szemét.

–Hahó. Megérkeztem. Merre bujkál, kerítőasszony?

Zsuzsi riadtan nyitotta ki a szemét. A szemközti falat egy múlt századi szkúner kinagyított fotója uralta. Tehát megtette. Elhagyta a családját, és idejött ahhoz, aki egyszer már elárulta.

–Végre! Megtaláltalak!

Tamás állt a félig kinyitott ajtóban. Sötétkék zakója a vállán, fehér inge mindkét karján könyékig feltűrve. Zsuzsi bágyadtan a rászegeződő, vakítóan kék szempárra nézett, és némán intett a férfi felé. Tamás ledobta a földre a zakót, Zsuzsi mellé ült, és gyengéden átkarolta. A nő nem ellenkezett, csak ráhajtotta a fejét Tamás vállára. És Tamás, aki rettentően boldog volt, hogy Zsuzsi őt választotta, lassan kigombolta a kissé meggyűrődött overallt, és finoman megérintette a számára még mindig vonzó bőrt. Zsuzsi beleborzongott. Tamás minden mozdulatára teste alig észrevehetően rázkódott egyet, egyre jobban kívánta, hogy az ne csak a férfi kezével érintkezzen. Hirtelen mozdulattal magához húzta Tamást, és hosszasan megcsókolta. Aztán belekapaszkodott a vállába, és valósággal rátapadt a férfi testére. Forróság öntötte el. De ezt a sirokkórohamot most élvezte. Tamás mintha csak erre várt volna. Lejjebb csúszott, és ajkaival Zsuzsi szeméremdombját csókolgatta. A nő teste ismét megrázkódott, Tamás nyelve pedig lágyan a hüvelybe csúszott. Zsuzsi felnyögött. A férfi egy pillanatra megállt.

–Csináld tovább, kérlek! – suttogta Zsuzsi. Testében a forróság kissé alábbhagyott, szívverése felgyorsult. Egyre erősebb bizsergést érzett először a köldöke táján, majd az érzés lejjebb kúszott. Kezével Tamást kereste. A bizsergés fokozódott. Jobb híján az ágytakaróba kapaszkodott, ujjai görcsösen mélyedtek a pasztellszínű anyagba. Tamás gyengéden a feneke alá nyúlt, majd elkezdte simogatni. Zsuzsi felsikoltott. A férfi keze lassan haladt lefelé a combján, miközben a nő szeméremajkaira apró csókokat nyomott. Zsuzsi újra és újra a csúcs közelében járt, de mintha egy belső hang azt sugallta volna, hogy még ne engedje át magát az orgazmusnak. Szinte bódult volt már, amikor ismét Tamás nyelvét érezte magában. És akkor megérkezett a mindent elsöprő beteljesedés. Zsuzsi ismét felsikoltott. Testét és lelkét régen nem érzett boldogság járta át.

3. fejezet

Másnap reggel a nap már elhagyta a hálószobát, amikor Zsuzsi kinyitotta a szemét. Felült az ágyban, és tekintete a szemben lévő hajós rajzra tévedt.

Ismét a múltam lesz a jövőm? – mondta ki hangosan az első gondolatát.

Lassan leszállt az ágyról, magára kapta Tamás székre dobott fehér ingét, és kiment a nappaliba. A konyhában egy tálcán már ott gőzölgött az ázsiai reggeli. Zsuzsi, a tegnap este eseményeitől még mindig kissé kótyagosan, elindult a konyhapult irányába. Lába azonban megakadt a bőrkanapé elé kiterített pasztellszínű gyapjúszőnyegben. Lenézett. A szőnyegre hanyagul ledobott meggypiros túlélőtáskán megpillantotta a mobilját. Lehajolt, és kezébe vette. A képernyő kijelzője húsz nem fogadott hívást és üzenetet mutatott. Zsuzsi hátán végigfutott a hideg.

–A családom! – kiáltott fel.

Hirtelen képek villantak be a pilisi házról, a leomlott konyhafalról, Gábor kaján mosolyáról, és arról, ahogy közli vele, hogy majd ő, mármint Zsuzsi megoldja a Kemény család problémáit.

És hol maradok én, mint nő? – tette fel magában a kérdést. Visszadobta a telefont a táskára, odalépett a konyhapulthoz, és megragadta a tálcát a sok finomsággal.

A teraszra lépve Budapest még mindig a lábai előtt hevert. Úgy érezte, a levegő mintha kissé lehűlt volna, a pára eltűnt, így Zsuzsi teljes pompájában csodálhatta meg a Margitszigetet és a dunai hidakat. Mélyet szippantott a levegőből. A friss zöld- és virágillat a thai pomelósaláta fanyar és az ázsiai rántotta intenzív illatával keveredett. Letette a tálcát a márvány bisztróasztalra, és leült a rattan fotelbe. Testét kellemes melegség járta át. Valami egészen más, mint az eddigi sirokkórohamok. Úgy érezte, megérkezett.

Szinte mindent felfalt, amit a tányérokon, tálkákban talált. Azért remélem, ettől még nem lesz belőlem víziló – rémült meg az elfogyasztott mennyiségtől. Visszalépett a nappaliba, és elkezdte böngészni telefonján a nem fogadott hívások listáját. Többször is megállt az ujja Gábor számánál, de mégsem nyomott rá. A következő pillanatban már egy másik G betűs számot tárcsázott a telefonja. Hosszasan búgott a fülében a csöngetés, de nem volt válasz a túloldalon. Letette a telefont a tíkfa dohányzóasztalra, és elindult a fürdőszoba felé, hogy átöltözzön. A fürdőszobában sokáig folyatta magára a langyos, majd egyre hidegebb vizet. Mire kiszállt a zuhanyfülkéből, a lábfeje már enyhén kékes árnyalatot öltött. Gyorsan szárazra dörzsölte magát, és felöltözött. Tamás törülközőjének illatát érezte a bőrén. Ismét kiment a teraszra, hogy jobban szemügyre vegye a környéket. Bár a kilátás pazar volt, a terasz kissé lehangoló látványt nyújtott. A szürke betonládákban néhány kornyadozó tuja búslakodott. A kisebb terrakotta cserepekben még a tavalyi egynyári virágok elszáradt kórói árválkodtak. Zsuzsi azonnal elkezdte kihúzkodni a földből a száraz virágokat. Visszalépett a nappaliba, megtöltötte a locsolókannát vízzel, és megöntözte a ciprusokat. A mobil csörgése élesen hasított a csendbe.

–Na végre, hogy életjelt adsz magadról! Már azt hittem, hogy ismét felfedező útra indultatok a hajóskapitánnyal! – visszhangzott a telefonban, miután rányomott a fogadás gombra.

–Hát… úgy is vehetjük – hebegte Zsuzsi. Annyira meglepődött, hogy barátnője nem járt messze az igazságtól.

–Csak azt ne mondd, hogy beletrafáltam. Ez a Tamás nagy mágus! Ott vagy nála?

–Gabi! Elég legyen! Azt sem tudom, hol vagyok. Az egész helyzet olyan furcsa és mégis csodálatos. – Zsuzsi akkorát sóhajtott, hogy Gabinak el kellett tartania a telefont a fülétől.

–Halljuk, halljuk! Azonnal mondj el mindent, attól kezdve, hogy elváltunk a villában! – adta ki az ukázt Gabi. – Azért nálam is beindultak az események.

–Nem is te lennél, ha ez az utolsó mondat nem szaladt volna ki a szádon. Hidd el, én csak csoszogok az események után. Miután Tamást lepattintottam, elindultam hazafelé. Bántott a lelkiismeret, mert ilyen érzelmeket már régen nem váltott ki belőlem senki. De ez csak addig tartott, amíg haza nem értem.

–Haha! Mert otthon minden a legnagyobb rendben ment.

–Ne vágj már folyton közbe! Amúgy igazad van – kezdett Zsuzsi is feloldódni. – Még be sem nyitottam a házba, már hallottam a gyerekek ordibálását.

–Akkor csak a szokásos Keményék-féle esti csendéletről beszélsz – vágott közbe ismét a főnökasszony.

–Úgy is lehet mondani. A prímet azért megint Gábor vitte. Nem hiszed el, hogy mi várt otthon. Amikor beléptem az ajtón, a konyha és az előszoba között csak egy törmelékhalmazt láttam. Érted? Eltűnt a fal.

–Czappel mester? – kuncogott Gabi a vonal túlsó végén.

–Ezt a nevet a jelenlétemben ne említsd többet. De mondom, a kegyelemdöfést mégiscsak a férjem adta – sóhajtott ismét Zsuzsi.

–Várj, kitalálom! A bűvös mondat így hangzott: Zsuzsikám, te olyan ügyes vagy, ezt a problémát is meg fogod oldani.

–Jól ismered! Valami olyasmit mondott. Ettől teljesen kiborultam, hiszen semmi, de semmi nem változott. Az én férjem már sohasem fog megváltozni. Másnap reggel összecsomagoltam, és otthagytam a házat. – Az utolsó szavaknál megbicsaklott Zsuzsi hangja, majd hangos zokogásban tört ki.

–Jaj, Zsuzsi, ne sírj! Tudom, hogy ez nagyon nehéz, hiszen ott vannak a gyerekeid. – Gabi hiába próbálta nyugtatni barátnőjét, az továbbra is csak szipogott. – De gondolj arra, hogy milyen bátor voltál! Kevesen merik megtenni ezt a lépést. A gyerekekkel meg úgyis kibékülsz. Gondolj csak az én esetemre. De mesélj már tovább, hadd halljam végre a sztori rózsaszínűbb felét!

Zsuzsi mintha kicsit megnyugodott volna, talán még egy kényszeredett mosolyt is kipréselt magából.

–Igazad van, csak még nagyon friss az élmény. A tegnapi nap annyira csodálatos volt. El sem hiszem, hogy velem ilyen még megtörténhet. Tamás fantasztikusan viselkedik. Tegnap behűtött itallal és gyümölcsökkel várt. Annyira szép helyen lakik. Végre nemcsak a lenti szomszéd tyúkfarmjára látok, hanem a Margitszigetre és a Parlamentre. Érted? Egy világváros nevezetességeire és nem a szaros tyúkketrecre.

–De Zsuzsi! Mi történt veled? Imádtál a Pilisben lakni. Mindig arról áradoztál, hogy milyen jó neked ott. Nyugalom és csodálatos természet. Örültél, hogy nem kell mindennap Pesten a dugóban ülnöd. És a kerted? A mini arborétum és a rózsáid…

–Ez mind nem ér semmit, ha nem tudod valakivel megosztani – vágott közbe Zsuzsi. – Egyébként Tamásék bejáratát is rózsabokor szegélyezi. Most folytassam? Érdekel, hogy mi történt velem még tegnap?

–Persze, persze. Nem szólok közbe, ígérem – visszakozott Gabi. Úgy gondolta, jobb lesz, ha barátnője érzelmi túlcsordulásaira nem tesz megjegyzést.

–Hol is tartottam?

–A lakás fantasztikus panorámájánál – vetette közbe Gabi. A sóhajtásokból ítélve azonban valamilyen romantikus folytatásra számított.

–Oh, igen. A tegnapi délelőttől annyira kimerültem, hogy ledőltem a hálószobában.

–Hohó, a legjobb helyen – kotyogott közbe a barátnő. – És akkor hazajött a hősszerelmes, és felébresztette álmai asszonyát.

–Gabi, te mindenkit kigúnyolsz! Egyébként kábé így történt. A folytatást meg a fantáziádra bízom. – Halk nevetés hallatszott a telefonban.

–Jól van, na! A te herceged legalább a közeledben van, de mit szóljak én?

–Ne haragudj, annyira el vagyok varázsolva, nem is kérdeztelek, mi a helyzet a Tüske utcában. Michi, a gyerekek hogy vannak?

–Na, ő pont nem a herceg kategóriába tartozik – duzzogott Gabi. Aztán hirtelen meggondolta magát, és így folytatta: – Igazad van, végül is ez a téma sokkal fontosabb. Mióta Bogi visszajött, nem ismerek rá. Mintha elfújták volna a kamaszkodását. Ha kérek tőle valamit, szó nélkül teljesíti. Még anyáskodik is felettem. Néha azt gondolom, ez megint valamilyen újabb terv része.

–Ne légy vele szigorú, kemény hónapokat élt át. Neked ez ravaszkodásnak tűnt, de gondolj bele, milyen lehetett neki két, szeretett szülő között őrlődni. Látod, most én kerültem bele ebbe a hülye helyzetbe… – csuklott el megint Zsuzsi hangja. – Tegnapelőtt láttam utoljára a gyerekeimet, és már annyira hiányoznak. Nem is tudom, mégsem kellett volna lelépnem – szipogott tovább.

–Ezt most azonnal hagyd abba! Legalább meglátják, milyen is az, amikor anyuci már nem tesz alájuk mindent. Gáborról meg ne is beszéljünk! A nagy visszahódítás meddig is tartott nála? Két hétig? Remek. Élvezd egy kicsit a kényeztetést, hiszen erre vágytál. Végre egy férfi, aki nem csak a gyerekfelügyelőt és családkoordinálót látja benned.

–Igenis, főnökasszony, úgy lesz, ahogy tanácsolja! De mesélj már! Beszéltél az ausztrál hercegeddel, vagy inkább szörfösöddel?

–Iannel? Naná! Mióta visszament, azóta szinte mindennap csetelünk. Annyira bírom. Csak mostanában a felesége, azaz a majdnem exfelesége miatt ideges. Vagy inkább szomorú. Mindenáron el akarja perelni tőle az irodát. Pedig Ian alapította az egészet. Rajzolt éjjel-nappal, szervezte az ügyfeleket. A nagysasszony meg maximum odalibbent a kutyával, hogy megnézze, tényleg ott van-e a férje. Mert a kapzsisága mellett még baromi féltékeny is volt, ugye.

–Huh, ez kemény. És akkor még megismert egy magyar csajt, aki szintén szeret mások felett basáskodni. Szegény fiú! – Zsuzsi jóízűen kacagott a vonal másik végén.

–Zsuzsikám, látom, a jókedved visszatért. Még az is lehet, hogy hamarosan találkozunk, mármint az ausztrállal.

–Hogyhogy? Odarepülsz?

–Dehogyis. Azaz nem Ausztráliában, hanem máshol lesz a tali.

–Gabi! Még mindig nem tudom követni a csapongó gondolataidat! Hol akarsz te ezzel a csodaemberrel találkozni?

–Hát…– tettetett bizonytalanságot Gabi. – Majd meglátjuk.

–Barátnőm, nagy játékos vagy! Már most sajnálom ezt az Ian fiút! De várj csak! Le kell tennem, mert Tamás hív!

–Oh, ne várakoztasd a kapitányt! Aztán ha felébredtél a Csipkerózsika-álomból, akkor a Fellinivel is kellene foglalkoznunk!

–Tudom, tudom! Lauráról nincs hír?

Erre a kérdésre Gabi már nem tudott válaszolni, mert hirtelen kattant egyet a fülében, és azzal a lendülettel meg is szakadt a vonal.

4. fejezet

A Tüske utcában szokatlan csend honolt. Gabi, miután letette a telefont, elgondolkozott, vajon mi történne, ha ő is fogná magát, és elindulna, mondjuk, Bundabergbe, Ianhez. Ettől a gondolattól megrémült. Ki tudja, mit vagy inkább kit találna ott, a távoli Ausztráliában. Már nem is volt olyan biztos magában, hogy folytatnia kellene ezt a kapcsolatot. Hirtelen kamaszos fellángolásnak vélte a viselkedését. Vagy inkább a dolgok szokásos túlgondolásának. Vajon miért gondolnak a nők szinte mindig többet bele egy kezdődő kapcsolatba? Ian számára ez nem lehetett több, mint egy könnyű, egynyári kaland. Legfőképpen annak ismeretében, hogy éppen válik a feleségétől. Az az egy hét csodálatos volt, de azóta már több mint tizenötezer kilométer választja el őket egymástól. Nemcsak térben, időben is egyre távolabbinak tűnt az ausztrál alakja.

–Hogy tűnne már távolinak! – csattant fel magában Gabi. – Hiszen ezt a férfit nem lehet csak úgy elfelejteni.

Erre a mondatra már Lumpi is beügetett a nappaliba, és farkcsóválva megállt gazdája előtt.

–Hát te, mit szeretnél? – kezdte Gabi simogatni a kutya fejét. – Csak nem tudod, hogy kiről áradoztam az előbb?

A kutya elkezdett vonyítani. Mintha értette volna, hogy miről magyaráz Gabi.

–Tudod, mit, kiskutyám? Elmegyünk egyet sétálni. Itt az ideje, hogy körülnézzünk a helyszínen.

A kutya a bűvös „séta” szóra pillanatok alatt az előszobai fogasnál termett, és vigyázz ülésben várta, hogy gazdája mielőbb rácsatolja a pórázt. Gabi belebújt a sarujába, feje tetejére húzta napszemüvegét, vállára csapta kistáskáját, leakasztotta a pórázt, és elindult a kutyával lefelé a Tüske utcán. Lumpi szokásához híven rettentően húzott. Gabi alig bírt vele lépést tartani. Fegyelmezésképpen ötpercenként megrántotta a pórázt. Ilyenkor a kutya megállt, sőt le is ült, mutatván, hogy ő a legszófogadóbb eb a környéken, majd amikor Gabi továbbment, ismét ügetésbe kezdett. A gazdája már letett arról, hogy könnyen behívható, engedelmes kutyája legyen, hiszen a kezdeti próbálkozások a kutyaiskolában, majd az egyéni kutyaoktatóval mind kudarcba fulladtak. Így maradt a saját módszer kidolgozása, amely vagy bejött, vagy nem. Gabi édesanyja szerint lányának mindig sikerült olyan vad jószágokat befogadni, akiket képtelenség megszelídíteni. Ezt saját bőrén is megtapasztalta. Egy alkalommal, amikor Zsófi összekötötte a kutyasétáltatást a nagyilátogatással, Lumpi annyira megörült Gabi édesanyjának, hogy már a bejárati ajtóban feldöntötte. Az idős hölgy, akinek termete a pehelysúly kategóriához állt közelebb, és akinek Lumpi nem kevés finom falatot köszönhetett, ettől kezdve megtiltotta a családnak, hogy a lenyugodni képtelen háziállattal jöjjenek hozzá látogatóba. Lumpi – csínytevései ellenére – a család kedvence maradt. Igaz, hogy a családfő, Michi szájából gyakran elhangzott panelmondatainak egyike, az „A kutya vagy én”, de Lumpi még mindig a Tüske utcában kergette a macskákat.

A nap már igen magasan járt, amikor Gabi és Lumpi megérkezett a Fellini-villához. Az utcát szegélyező hársfák lombkoronája azonban nem engedte át az égető napsugarakat, kellemes hűvöst varázsolva a környékre. Gabi szinte feltúrta az egész kistáskáját, mire megtalálta a kapukulcsot. Úgy tűnt, Czappel mester jó munkát végzett, mert a kulcs olajozottan fordult a zárban, és a kilincs sem maradt Gabi kezében. Lecsatolta Lumpiról a pórázt, és a kertbe lépett. A növényzeten már látszottak a hirtelen jött forróság nyomai, itt-ott a fű is kiégett. A Zsuzsi által gondosan megnyírt sövény tetejét egy-két helyen barnás foltok tarkították. Gabi bement a házba, kinyitotta az ablakokat, hogy kiengedje a kissé áporodott levegőt, majd kilépett a teraszra. Hirtelen bevillant a medencés buli estéje. Ahogy Ian ott állt a virágos kőedénynél, és titokban őt figyelte. Csendben, de nem félszegen, és csak mosolygott. Akkor még nem látta, hogy mosolygás közben milyen mókás táncot járnak a férfi arcát borító szeplők. Gabi furcsa bizsergést érzett a köldöke körül. Tekintete a medencére tévedt. A Zsuzsi által teknőnek nevezett építményben mintha kissé apadt volna a vízszintből, a közeli cseresznyefáról is belehullott néhány levél. De Gabi csak arra tudott gondolni, milyen fantasztikus napot töltöttek el itt az ausztrállal. Az volt az utolsó napjuk együtt. Könnyek gyűltek a szemébe.

–Hogy lehetek ilyen szentimentális hülye! – mormolta magában. – A lányaim nem hajtanának egy ilyen fantomkapcsolatot.

A romantikus visszaemlékezést a telefon hívásjelző dallama szakította meg. Gabi beszaladt a házba, egyenesen a csengés irányába. Lumpi, akinek ösztönei egészen más emlékeket tároltak, szintén a házba ügetett. Mire gazdája kikotorta a telefont a táskájából, a csengés abbamaradt. Gabi kivette a telefont, s látta, hogy idősebbik lánya, Zsófi hívta.

–Már teljesen elvette az eszemet ez a hülye pasizás! – kiáltott fel. Elfelejtettem, hogy ma érkezik Zsófi. – Gyorsan rányomott a visszahívás gombra.

–Zsófikám, bocsánat, anyád elfeledkezett rólad! Hol vagy most? Már otthon? – hadarta a telefonba.

–Mamiii! Itt dekkolok már vagy negyedórája a reptéren. Azt ígérted, hogy értem jössz. – Zsófi értett hozzá, hogy hogyan ébresszen még nagyobb bűntudatot az anyjában.

–Ne haragudj, de teljesen kiment a fejemből, hogy ma jössz. Most itt vagyok a Fellini-villában, ráadásul gyalog jöttem. Gyere taxival vagy busszal. Egy óra lenne még, mire kiérnék.

–Na szép! – vihogott bele a lány a telefonba. – Már mindent értek. Haha, a Felliniben vagy? Csak nem nosztalgiázol? Zsuzsival?

–Kislányom, hagyjuk ezt, jó? Csak átugrottam megnézni, hogy minden rendben van-e a villában. – Gabi érezte, hogy a hőhullám teljes erővel elönti a testét. – Otthon találkozunk – fejezte be kurtán a beszélgetést.

Kiment a teraszra, hogy kiszellőztesse a sirokkóroham miatt rátapadt nyári ruhát. Lumpi a medence mellől kiásott csirkeszárnyvéget ropogtatta nagy büszkén, ügyet sem vetve gazdája hormonális problémáira.

–Gyerünk, Lumpi, indulás haza! – próbált Gabi véget vetni a kutyaidillnek. Az eb egy pillanatra felemelte a fejét, bambán gazdájára nézett, majd tovább folytatta a ropogtatást.

–Ebben a családban mindenki azt csinálja, amit akar! – fakadt ki Gabi.

Visszament a házba, bezárta a teraszajtót és az ablakokat. Mintha megállt volna az idő a villában. Vagy inkább visszasüppedt volna a filmrendező özvegyének idejébe. Az óriási, aranykeretes tükrök uralták a falakat, csak Laura saját készítésű szívecskés fali posztere emlékeztetett arra, hogy alkalmanként az ifjabb korosztály is megjelenik a villában. Gabi behúzta a zöldre festett spalettákat, hogy kizárja a nappaliból az egyre erősödő napsugarakat. Mire gondosan bezárta kulccsal a bejárati ajtót, és elindult kifelé, addigra már Lumpi is ott csóválta a farkát a kertkapunál. A kutyák valahogy mindig úgy intézik, hogy ne érje őket soha meglepetés. Gabi lehajolt Lumpihoz, hogy rácsatolja a pórázt. Ekkor vett észre a földön egy kissé megtaposott, színes papírdarabot. Kíváncsiságból felszedte. Az írás már elmosódott, de azt látta, hogy a papírdarab új korában beszállókártya lehetett. Gabi gondolatai ide-oda cikáztak. Egyből Ianre gondolt. A fény felé emelte a kártyát, hátha ki tudja olvasni a kártya tulajdonosának nevét. A betűk kicsit élesebbé váltak. Valamilyen Jonas vagy Jones talán? – mormolta maga elé. De hiszen ez Ian vezetékneve! Tovább erőlködött, hogy a keresztnevet vagy legalább a megszólítást el tudja olvasni. A kártya elején mintha egy Mrs.-t olvasott volna ki. Hirtelen megdermedt. Csak nem jött el Iannel a felesége is Európába?? Idegesen simítgatta a papírt, hátha ki tudja silabizálni a teljes nevet. A kártya közepén végigfutó törésvonal miatt azonban csak elmosódott nyomtatott betűket látott. Hanyagul bedobta a kártyát a kistáskába, bezárta a kaput, és elindult hazafelé. Egész úton a beszállókártya járt az eszében. Egyik kérdést a másik után tette fel magának. Mit keresett egy hasonló vezetéknevű nő beszállókártyája Ian farzsebében, és miért nem jött vele a buliba? Egyáltalán, eljött vele Budapestre? De legfőképpen, ki az a nő? A felesége vagy a testvére, netán az anyja? Ez a hülye angol nyelv, hogy ennyiféle személyt rejthet az a nyamvadt Mrs. A szeplős herceg erről bezzeg egy szót sem beszélt.

–Hahó, mami! Már észre sem veszel? – hallatszott a háta mögül. Zsófi jött felfelé a buszmegállóból, királykék, itt-ott szakadt bőröndjét húzva maga után.

–Oh, te már itt vagy? – szólt vissza Gabi a gondolataiból kiszakadva. – Ilyen hamar hazaértél?

–Hamar? Nekem baromi hosszúnak tűnt. Szerintem legalább két órája utazom. Látom, teljesen elvarázsolt ez a Fellini, nekem is meg kell nézni ezt a csodavillát. Igaz, nekem van most egy szuper pasim.

–Hogy is hívják, Thierry? Ő miért nem jött?

–Mami! Elfelejtetted? Ő már elment Afrikába, hogy előkészítse nekünk a szuper szafarit.

–Jaj, tényleg! – kapott a fejéhez Gabi. – Ezt a szafari-dolgot még megbeszéljük. Nem is értem, miért is vagy te ilyen biztos a dolgodban. Hogy fogjuk ezt megfinanszírozni?

–Mami, hagyd abba! – mosolygott hamiskásan a lány. – Mindenkinek megvannak a saját forrásai.

–Kislányom, ez nagyon sejtelmesen hangzik. Örülnék, ha engem is beavatnál majd a titokba. Lumpi, viselkedj már! – kiáltott a kutyára, aki időközben folyamatosan ugrált Zsófira.

A lány hirtelen mozdulattal lerázta magáról a kutyát, és beugrott a nyitott lépcsőház ajtón, majd becsapta maga után. A hoppon maradt eb vad ugatásba kezdett.

–Gabikám, itthon lesztek most? – jelent meg a második emeleti szomszéd bozontos feje a lépcsőházablakban.

–Igen, igen. Szia, csak nem történt megint valami baj?

Az utóbbi időben Gabi, ha tehette, kerülte a nagyhangú középkorú hölgyet, mert az folyton kíváncsiskodott.

–Oh, hál’ istennek minden rendben. El szeretnék menni egy kicsit bóklászni a városba, és tudod, megint annyi betörés történt a környéken.

–Nyugodj meg, ma már itthon maradunk – próbálta Gabi rövidre zárni a beszélgetést. A szomszéd azonban tovább kíváncsiskodott.

–Jól láttam, Zsófika is itthon van? Gabika, nem lehet egyszerű neked, hogy ilyen messze tanul a lányod. És Michi? Régen láttam, sokat dolgozik? Külföldre is jár? – A szomszédból csak úgy záporoztak a kérdések.

–Is-is. Ne haragudj, de sok dolgunk van még.

–Persze, persze. Sziasztok. De azért majd egyszer gyertek fel hozzánk… – A mondat végét, amit a szomszéd már inkább a postaládákkal közölt, Gabi már meg sem hallotta, mert közben diszkréten bezárta a bejárati ajtót.

–Nagyon éhes vagyok, van itthon valami kaja? – kiabált ki Zsófi a konyhából. Gabi, miután átbukdácsolt Zsófi tornacipőjén, farmerdzsekijén és fekete hátizsákján, belépett a konyhába, és kitárta elsőszülöttje előtt a hűtő ajtaját.

–Mit parancsol, mademoiselle? Rakott kelt vagy rakott krumplit? Utóbbiba csak annyi kolbászt tettem, amennyit a véreb nem tudott felzabálni. – Bár Lumpi eddig nem hallgatott a véreb névre, talán a kolbász szó elhangzása miatt megjelent a konyhaajtóban.

–Jaj, mami! Ne bántsd szegény állatot! – simogatta meg Zsófi az őrült tempóban szimatoló kutyát. – Gyere, Lumpi, eszünk egy kis rakott krumplit!

Gabi kivette a hűtőből az üvegtálat, kiszedte egy tányérra, majd betolta a mikróba. Zsófi kényelmesen elhelyezkedett az egyik művelúr fotelben, és várta, hogy édesanyja feltálalja neki az ebédet.

–De jó, hogy ilyen szuper anyukám van! – simította meg Gabi kezét, miután az asztalra került a gőzölgő egytálétel. Gabi Zsófira nézett, és mindkettőjükből szinte egyszerre robbant ki a nevetés.

–Te, Zsófi! Gyanús vagy nekem – szólalt meg először az anya. – Mi ez a feltűnő dicsérgetés? Csak nincs köze ehhez az afrikai bizniszhez?

Zsófi fel sem nézett, csak elmélyülten tisztogatta a tányérján lévő kolbászdarabokat a rájuk rakódott tejföltől. Gabi a vállára tette a kezét.

–Hahó, kisasszony! Kérdeztem valamit. Min mesterkedsz ezzel a nyaralással?

Zsófi felnézett a kolbásztisztogatásból, majd a világ legtermészetesebb hangján megszólalt:

–Nem mesterkedem semmiben. Szerintem nagyon jó ötlet ez a nyaralás. Thierry már le is foglalta nekünk a repjegyet.

Kintről ajtócsapódás hallatszott, majd egy gurulós bőrönd kerekeinek csattogása. Lumpi kisomfordált az előszobába, és élénk farkcsóválásba kezdett.

–Jaj, kiskutyám, már annyira hiányoztál! – hízelgett a kutyának Bogi. – Sziasztok, megjöttem! – folytatta, miután csatlakozott a Hédervári család nőnemű tagjaihoz. – Szia, Zsófi! – szólt oda szemérmesen nővérének. – Mami! Én is kaphatok egy kis rakott krumplit? A Jázmin apukájával már korán reggel el kellett indulnunk a Balatonról. Tudod, hogy milyen katonás, reggeli óta nem ettem semmit. – Bogi rendes, jövendőbeli orvoshoz illően már alaposan kezet mosott, kivett magának egy kis rakott krumplit, és elkezdte melegíteni.

–Meséljetek, mi történt itthon? – csacsogott tovább, miután kiszedte a felmelegített ételt a mikróból, és leült a konyhaasztalhoz. – Milyen repülőjegyről beszélt Zsófi? Már megint utolsóként tudok meg mindent – kezdett nyafogni.

–Majd a nővéred elmeséli! Ugye, Zsófi? – kacsintott Gabi a nagyobbik lányára.

–Á, semmi különös, Bogesz! Kitaláltuk Thierryvel, hogy elmegyünk nyáron egy kis szafarira Afrikába, és elviszünk titeket is. Na, mit szólsz? Chilles lesz, az tuti – közölte szenvtelen arccal Zsófi.

–Azta! Ez nagyon klassz lesz! És én is mehetek veletek? – Bogi izgalmában leejtette az utolsó kolbászdarabot, amit a négylábú porszívó egy pillanat alatt felszippantott.

–Hát, azt még ki kell érdemelned – fölényeskedett Zsófi.

–Ne már! – kezdte Bogi megint a nyafogást. – Ugye, mami, mehetek én is?