Leigh Rivers

LITTLE STRANGER

KIS IDEGEN

A mű eredeti címe: Little Stranger ( The Web of Silence duet #1)

Fordította: Farkas Melinda

Minden jog fenntartva.

Jelen kiadvány vagy annak részlete a szerző írásos engedélye nélkül nem sokszorosítható, nem tárolható és nem adható tovább semmilyen formában, ideértve az elektronikus vagy a mechanikai megjelenéseket, a másolást, a felvételeket és a szkennelést is. A könyv lemásolása, weboldalra történő kihelyezése vagy bármilyen más módon történő forgalmazása engedélyhez kötött, annak hiányában törvénytelennek minősül, kivéve a könyvkritikán belüli rövid idézetek megjelenítését.

A mű teljes mértékben a képzelet szüleménye. A könyvben szereplő nevek, karakterek és események az írói kreativitás termékei. Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Copyright © 2023, Leigh Rivers

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805471

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ha egy maszkos idegen egy csavarhúzót szorít a torkodhoz, és azt üvölti, hogy rohanj, mit teszel?

ELSŐ RÉSZ

Olivia

1

Olivia – hétéves korában

Anyu a kezemet fogja, miközben én izgatottan ugrándozom a csillogós, rózsaszínű topánkámban. A reptér nagyon zajos, mindenfelé emberek sietnek, tömegek rohannak a bőröndjeikkel a nagy repülőgépek felé.

– Itt van már? – kérdezem vigyorogva, és anyu kezét rángatva ugrándozom még egy kicsit.

– Még nem, édesem – válaszolja apura pillantva.

Apu nem tűnik olyan lelkesnek, mint anyu, pedig reggel hallottam, ahogy azt fejtegette, mennyire várja, hogy végre megismerhesse.

Az új testvéremet. Egy évvel idősebb nálam, a szüleim beszélgetéseiből annyit már megtudtam, hogy bántalmazták. Ezt a szót használták akkor is, amikor engem fogadtak örökbe.

Apu a fejemre teszi a kezét, hogy ne ugráljak, mert nem szereti, amikor ezt csinálom. Otthon mindig a fenekemre csap ilyenkor, és a szobámba küld.

– Ne legyél ennyire szeszélyes! Hát nem megígérted, hogy nagyon jól fogsz viselkedni, angyalkám?

Lelkesen bólogatok, és a kisujjamat a magasba emelem.

– Megígérem!

Apu sajnos nem akasztja össze velem a kisujját, ezért duzzogva leeresztem a karomat.

De aztán anyu sikongatva hozzám hajol.

– Édesem! Ő itt az új testvéred! Emlékszel, amikor apuval kimentettünk arról a borzalmas helyről? Most őt is kiszabadítottuk!

Egy fiú sétál felénk, kezében nejlonzacskóval. Hol van a bőröndje? Magasabb nálam, a haja fekete, a szeme pedig hihetetlenül kék – pont olyan színű, mint a kedvenc babám haja.

A néni, aki a kezét fogja, a szemét forgatja, és hang nélkül kíván szerencsét anyunak, majd átnyújt néhány papírt apunak.

– Ezeket írják alá! Az utolsó oldal a terapeutájáról szól, kérem, tartsák meg, olvassák át, szkenneljék be, és egyezzenek bele abba, hogy minden egyes ülésre elviszik.

Apu sértődötten pufog.

– Biztos vagy ebben? Jól meggondoltad mindazt, amit a jellemzésében írtak?

Anyura néz, aki szúrós szemmel viszonozza.

– Igen, Jamieson. Te hívtad fel a figyelmemet az aktájára, szóval mosolyt kanyarítasz az arcodra, vagy egyedül csinálom végig ezt az egészet.

Megcsapkodom a hercegnőruhám tüllszoknyáját, amit az új testvérem kedvéért vettem fel. Meg akartam lepni, azt akartam, hogy olyan boldog legyen, mint én, de ő nem vigyorog, és nem is tapsikol úgy, mint én. Inkább… szomorúnak tűnik. Anyu azt mondta, próbáljam felvidítani, ha beszélek vele, úgyhogy odalépek hozzá.

– Szia! – köszöntöm egy széles mosoly kíséretében. – Oliviának hívnak. Hétéves vagyok. – Felemelem neki hét ujjamat. – Szerinted olyan vagyok, mint egy hercegnő? – kérdezem a ruhámra mutatva.

A fiú rám mered, egy lépéssel közelebb jön hozzám, így már fel kell néznem rá. Mintha egy tűzoltó lenne, aki épp most hozott ki egy égő házból – egy nagy, két lábon járó, emberi torony.

Miért nem köszön? Miért nem tetszik neki a ruhám?

Ahelyett, hogy bármit is mondana, kissé oldalra billenti a fejét – és csak néz.

Lefagy az arcomról a mosoly.

– Nem tetszik a ruhám?

Rózsaszín csillámos, ami illik a hajamba tűzött szalagokhoz. Anyu még azt is megengedte, hogy felkenjek egy keveset a gyümölcsös szájfényéből, hogy az ajkam is egy ragyogó csillaghoz hasonlítson.

A fiú csinál valamit a kezével, én gyanakvóan figyelem, majd anyura nézek. Ő éppen a nénivel beszélget, apu pedig a papírokra irkál. A fiú felé fordulok, aki megint azt csinálja a kezével.

– Ijesztő volt a repülőn? Én mindig sírok, amikor felgyorsul, és kilő a levegőbe. Apu mindig repülni akar. Most már a te apukád is.

A fiú még mindig csak bámul, a tarkójához emeli a kezét, és beletúr göndör, fekete hajába.

Újra a szüleim felé fordulok, és elakad a lélegzetem, amikor a fiú elkapja a csuklómat, hogy visszanézzek rá. Megint megmozdítja a kezét, én meg csak pislogok.

Zavarodottan billentem félre a fejemet, pont úgy, ahogy ő az imént. Barna hajam a szemem elé omlik.

A fiú a forgóajtó felé mutat, majd a kezét nyújtja. Anyu és apu még mindig a nénivel beszélget, szóval hagyom, hogy megfogja a kezemet, és együtt futunk az ajtó felé. Talán bújócskázni akar? Én nagyon jó rejtekhelyeket tudok találni.

Kacagok, ahogy a topánkám a padlón kopog, ahogy
a hajam ide-oda lengedezik.

Amikor abban a másik házban voltam, a fiúk és a lányok mindig együtt játszottak: a fiúk kergettek minket, és ha elkaptak, börtönbe kellett mennünk. Olyan sokan voltunk! Annyi barátom volt! De aztán apu és anyu rám találtak, és elhoztak a saját otthonukba.

A házuk hatalmas, és anyu azt mondta, ha jó leszek, kaphatok egy kutyust a szülinapomra. Ez lesz az első szülinap, amit velük töltök, és alig várom, hogy megkapjam életem első ajándékát.

– Hová megyünk? – kérdezem, mert a fiú még mindig maga után vonszol a reptéren, a nálunk sokkal magasabb emberek között.

Megbotlom, sikítva bukdácsolok előre, de a fiú elkap, és a lábamra állít.

Újra futásnak eredünk, én pedig újra nevetek. A fiú megáll egy ajtónál, körbenéz, aztán behúz mögé. Riadtan próbálok kimenni a folyosóra, amikor rájövök, hogy egy fiúkkal teli mosdóban vagyunk.

Megránt, hogy felnézzek rá, és megint azt csinálja a kezével, majd magára mutat. Én még mindig nem értem, hogy mit akar, ezért a szájára mutat, és megrázza a fejét – aztán az én számra mutat, és bólogat.

– Nem tudsz beszélni?

Újra megrázza a fejét, nekem pedig elkerekedik a szemem.

– Semmi baj. Nagyon sokáig én sem tudtam. Majd megtanítalak.

Idegesen forgatja a szemét. Milyen szemtelen!

Újra rám mutat, aztán a mellkasára szorítja a tenyerét, és van valami ijesztő a tekintetében, ahogy közelebb lép hozzám. Szeretnék visszamenni a szüleinkhez, de mielőtt megkérdezhetném, hogy mit csinál, vagy sikíthatnék, apu kitárja a mosdó ajtaját, anyu pedig a karjába kap.

– Mondtam, hogy ne rosszalkodj! – üvölt rám apu.

Becsukom a szemem, így várom, hogy kikiabálja magát, de nem folytatja.

– És te! – A fiú felé fordul. – Ez volt az első húzásod, fiatalember! Még kettő ilyen, és egy másik új otthonban találod magad! Most már Malachi Vize vagy, és a Vize család mindig jól viselkedik, szóval kezdj hozzászokni!

Apró mosolyra húzom a számat. Én is egy Vize vagyok. Mi nem félünk semmitől.

Kivéve a pókoktól. Mert azok a frászt hozzák rám.

A fiú lehajtja a fejét, és az öklével a mellkasán köröz.

– Azt mondja, sajnálja, édesem – súgja anyu a fülembe. – Jelnyelvvel kommunikál.

– Az mi? Én is csinálni akarom!

Anyu nevetve nyom egy puszit a homlokomra.

– Majd megtanítom neked. Mindenki megtanulja a házban.

– Még a dolgozók is?

Anyu bólint, és elsimít egy tincset a fülem mögé.

– Igen. A séfek, a cselédek és a biztonsági őrök is megtanulják a jelelést. Malachi komfortosan érzi majd magát az otthonunkban. Ő most már közénk tartozik.

Az új anyukám nagyon kedves. Sosem kiabál velem, és nem ijeszt meg úgy, mint apu. Mindig befonja a hajamat, a körmömet is kifesti, és együtt szoktunk énekelni a kocsiban.

Szeretem az anyukámat.

Az autóban Malachi mellettem ül, és egészen hazáig csak engem néz. Ami kicsit fura, feszélyez is, de azért mosolygok rá, ő viszont csak félrebillenti a fejét, mintha tanulmányozna. És egyfolytában a hajamat bámulja. Lehet, hogy tetszenek neki a szalagok?

Amikor a szobámba érünk, ami most már kettőnké, mert anyu szerint így tudunk a legjobban „kapcsolódni”, Malachi leül az enyémmel szemközti ágyára, és engem néz, miközben megmutatom neki az új babaházamat. Nem nevet, amikor viccelődöm, amikor a Barbie-mmal beszélek hozzá, és amikor odaadom neki az egyik babámat, hogy játszhasson velem, letépi a fejét. Elképedve nézek rá.

– Ne! – kiáltok rá, és kiveszem a kezéből a babát. – Ezt ne csináld, Malachi!

Újra rám mutat, majd a tenyerét a mellkasára simítja.

– Mit jelent ez? – kérdezem, miközben visszapattintom a babám fejét a nyakára, és visszateszem a fából készült házába. – Megtanítod?

Egyetlen vigyor a válasza, aztán egy tincsem után nyúl, és az ujjai között morzsolgatni kezdi.

– Szeretnéd megszagolni? Eperillata van.

Az orrához húzza a hajamat, beleszimatol, majd becsukja a szemét. Aztán magához húz, én pedig ledermedek. Hatalmas ez az ölelés. A tarkómnál fogva szorítja a fejemet a mellkasához, így szimatolja a hajamat. Amikor befúrja az ujját a tincseim közé, nevetnem kell.

Hátradől, megint csinál valamit a kezével, mire én hozok néhány papírlapot és zsírkrétát.

– Tudsz írni? Ha nem, megtaníthatom.

Nézem, ahogy elveszi a fekete zsírkrétát, és leír két olyan szót, aminek semmi értelme.

Az enyém.

2

Olivia – tizenegy éves korában

És amikor egyszerre nyomod le a billentyűket, ezt kapod.

Felcsendül a zongora, pont úgy, ahogy a tanárom mutatta, amikor a Boldog születésnapot! dallamát tanította. Két hete járok hozzá, én pedig megkérdeztem, meg tudná-e tanítani nekem ezt a dalt, hogy lejátszhassam Malachinak.

Ma van a tizenkettedik születésnapja, de nem akart bulit, sem a családdal ünnepelni. Elég szomorúnak tűnik. Ha átölelem, vagy ha csak lefekszem mellé az ágyra, és együtt nézünk egy filmet, mindig kicsit jobban érzi magát, de ma nemet mondott, amikor rákérdeztem.

Vagyis azt jelelte, hogy „nem”, hiszen még mindig nem beszél. Anyu azt mesélte, Malachi úgy döntött, hogy nem beszél, és ez így van már ötéves kora óta. Nem tudom, miért. Apu azt ígérte, hogy elmagyarázza majd, ha idősebb leszek.

Néha, amikor fekszem az ágyamon vagy a sátramban, amit a nappaliban állítottunk fel, próbálom rábeszélni vagy rávenni valahogy arra, hogy szólaljon meg, de ő mindig csak feldühödik, és azzal büntet, hogy napokig úgy tesz, mintha nem is léteznék. A barátaim szerint Malachi fura, amiért nem beszél, és kinevetik, amikor jelnyelven szól hozzám,
de én mindig leállítom őket.

Még mindig közös szobánk van. Anyu azt akarta, hogy Malachi költözzön át egy saját szobába, de ő könyörgött neki, hogy velem maradhasson. Mert fél a sötétben, és ezért néha mellettem alszik. És szerintem aput se nagyon szereti. A múltkor egy monoklival a szemén rohant ki a dolgozószobájából.

Felnézek a zongoráról, amikor Malachi besétál. Fekete, kapucnis pulcsi van rajta, szinte alig látszik ki alóla göndör, fekete haja. Leül a zongora előtti kanapéra, és néz, miközben befejezem az órát.

A tanárom elmegy, hogy anyuval beszéljen a következő alkalom átütemezése miatt, és szó szót követ. Hallom, hogy felmerül Malachi születésnapja, hogy apu nem lesz itt, mert szándékosan sokáig dolgozik.

Malachi leül mellém a székre, és jelelve azt kérdezi, megtanítom-e zongorázni.

Figyeli az ujjaimat, ahogy lejátszom neki azt, amit az imént tanultam, és a tekintete felragyog, amikor rájön, mi is ez a dal. Vigyorogva megvonom a vállamat.

– Boldog szülinapot! – köszöntöm halkan. – Meglepetésnek szántam.

Azt jeleli, köszönöm, aztán a zongora felé int. Játssz!

Ezúttal elrontom, ő pedig halkan kinevet, amikor duzzogva összefonom a karomat, majd elkezdi nyomogatni az előtte lévő, magas hangú billentyűket. Próbálok nem nevetni, mert rémesen csinálja.

– Tetszett az ajándékom? Anyu segített kiválasztani.

Bólint egyet, megpuszilja az arcomat, aztán azt jeleli, hogy köszöni.

Elfordítom a fejemet, és a másik arcomra mutatok. Oda is kapok egy puszit, aztán a számra is. Ledermedek.

Hátrahőkölve, döbbenten nézek rá.

– Anyu azt mondta, ne hagyjam, hogy a fiúk megpusziljanak. Te fiú vagy!

Én a testvéred vagyok, nekem szabad.

– Tényleg?

Szikrázó szemmel bólint. Hosszú másodpercekig mered rám, aztán elfordítja a testét, és újra nyomkodni kezdi a zongorabillentyűket.

Hátrapillantok. Anyu az ajtóban áll, aggódva figyel minket. Kezében ott díszeleg Malachi tortája – a gyertyák lassan csonkig égnek.

Este, amikor apu hazajön, kirángatja Malachit az ágyból, de én hiába próbálom megtudni, mi a baj, csak rám üvölt, hogy menjek vissza aludni.

Malachi órákkal később jön csak vissza, reszketve kér bocsánatot tőlem, én pedig addig ölelem, amíg el nem alszik.

3

Oliviva – tizenhat évesen

A tükör előtt megfésülöm a hajamat, szoros copfba fogom, hogy ne lógjon az arcomba, felkenek némi szempillaspirált, aztán a kedvenc szájfényemet keresem. Ha nem sietek, elkésem a szurkolócsapat edzéséről. Kapitányként enyém a felelősség, példát kell mutatnom, ezért igyekszem húsz perccel a többiek előtt megérkezni.

Beleremeg a fésülködőasztal, ahogy bevágom a kis fiókot, és idegesen fújtatok egyet.

– Hol van? – motyogom, és újra átbogarászom a neszesszereimet.

Magam után húzom az iskolatáskámat, átkutatom az egész szobát.

Amikor éppen a táskámhoz hajolok, hogy ott is megnézzem, valaki kopogtat.

Malachi áll az ajtómban, a kezében ott a szájfényem.

– Miért van az nálad? – kérdezem mérgesen, de aztán kisimul a homlokom. – Már megint a konyhában hagytam?

Malachi biccent, csendesen bejön, becsukja maga mögött az ajtót. A kezembe nyomja a szájfényt, aztán megemeli a sapkáját, megfordítja, és hátrasimítja vele göndör tincseit.

Az elmúlt évben Malachi sokat változott. A fiúból fiatal férfi lett. Tizenhét évesen az éles állvonalával, a hosszú szempillájával és a ragyogó, gyémántszerű, kék szemével nagyjából húsznak néz ki. Az izmai lassan kirajzolódnak a ruhái takarásában is, és imád futni. Egyszer azt jelelte, hogy a futás segít kitisztítani a fejét.

Néha együtt futunk. Ugyanazt a dalt hallgatjuk – általában, ha én választok, Taylor Swiftet, ha ő, akkor a Bad Omenst –, aztán leülünk a tónál, és megnézzük a napkeltét, mielőtt hazamennénk, és felkészülnénk az iskolára.

Minden barátom meg akarja csókolni, mert ő a csendes, rejtélyes Malachi Vize, akiből mindenki szeretne magának egy darabot. Ez elég rosszul érint, főleg akkor, amikor részletesen kifejtik a csopicsetben azokat a dolgokat, amikről még olvasni se nagyon szeretnék. Malachi nem népszerű, hiszen ő a „csendes fura fiú”, mégis mondanak ezt-azt a háta mögött, mert szemtől szemben félnek bármivel is megszólítani.

Malachi lehajol, beleszimatol a hajamba, ahogy mindennap, aztán leül az ágyamra, és jelelve azt kérdezi, hová megyek.

– Abigailnél lesz pizsamaparti. Apu azt mondta, elmehetek.

A tekintete egy leheletnyit elsötétül, az álla megfeszül.

Sokszor csinálja ezt.

– Te is elmész valahová? – érdeklődöm, de megrázza a fejét.

Malachi a motorral szokott száguldozni, amit anyutól kapott a tizenhetedik születésnapjára. Úgy vezet, mint egy őrült, és azt hiszi, a szüleink nem tudják, hogy cigizik, de mindannyian érezzük a Vize-birtok túloldaláról is a szobájából kiáradó füstöt.

Anyu külön szobába költöztette azután, hogy szájon csókolt előttük. Ártatlan eset volt, egy hosszú társasjátékmenetet nyertünk meg éppen, így ünnepeltünk, de mint kiderült, helytelenül.

Életem legrosszabb napja volt – és talán az övé is – az, amikor végignéztem, ahogy kipakolják a cuccait a szobámból. Sosem éreztem magányosnak magam azután, hogy apu és anyu örökbe fogadtak. Malachi mindig ott volt nekem, mindig támaszt nyújtott, főként a viharos éjszakákon.

Visszatértek a rémálmaim, és néha, amikor még levegőt is nehezen tudtam venni miattuk, át szoktam menni hozzá. Malachi sosem küld el – neki is hiányzik, hogy osztozzunk egy szobán.

Maradj! Nézzünk meg egy filmet.

– Már megígértem, hogy ott leszek. Holnap este is nézhetünk filmet – válaszolom, miközben felkenem a szájfényt, és a tükörbe nézve, az ajkaimat összedörzsölve elegyengetem. – Ó! Csak nem hiányozni fogok az én bátyuskámnak? – kérdezem, és lebiggyesztem a szám a tükörképére.

Malachi feláll, megragadja a hajamat, és hátrahúzza a fejemet, amitől felszisszenek. A másik kezét az arcomra simítja, és hüvelykujjával elkeni a szájfényt a számon.

Lehúzza az alsó ajkamat, és mintha megbabonázva figyelné, ahogy visszapattan, miután elengedi.

Mi történik?

Hátrál pár lépést, a mellkasa úgy hullámzik, mintha valamit visszafojtana. Malachi a szájfényemtől csillogó hüvelykujját bámulja, aztán az összekócolt hajamra emeli a tekintetét.

Zihálva megtörlöm a számat, a szívem majdnem kiugrik a helyéről. Összezavarnak az érzéseim, fogalmam sincs, hogy mitől pirultam el.

A szék, amin ülök, visszagördül a fésülködőasztalom elé, Malachi megfogja a hajkefémet, kibontja a copfomat, és mintha mi sem történt volna, módszeresen fésülni kezd.

Három nappal később anyu éppen zöldségeket aprít, amikor belépek a konyhába. A rádióból halk zene szól, anyu a dallamot dudorássza. Apu dolgozik, mint mindig. Ha nem valami papírokba merül bele, egy konferenciahíváson vesz részt, vagy a bíróságon képvisel valami őrültet, aki nem akar életfogytiglant kapni azért, mert egy éjszaka alatt hat embert is megölt.

A Vize-ek híresek arról, hogy olyan ügyeket vállalnak el, amiket világszerte visszhangoznak a hírműsorok és a közösségi média egyéb felületei. Apu büntetőjogi védőügyvéd, anyu pedig bíró, de ő sokkal kevesebbet dolgozik azóta, hogy örökbe fogadtak engem és Malachit. Inkább csak festeget a műtermében, amíg mi iskolában vagyunk.

A régi életemre nem nagyon emlékszem, de arra igen, milyen volt a testem, amikor napokig nem kaptam enni: amikor a drogos anyám átjáróházat csinált az otthonunkból, vagy amikor a kisöcsém soha többé nem sírt fel. Napokig feküdt mozdulatlanul a kiságyában, mire a gyermekvédelem ránk törte az ajtót, és megtalálta az oszladozó testét a karjaimban.

Mint egy beakadt lemez, egyfolytában azt ismételgettem, hogy bocsásson meg, amiért nem tudtam megmenteni, miközben elvittek a kórházba. A következő héten megjelentek Vize-ék, bemutatkoztak, és azt mondták, hogy ők majd tesznek arról, hogy soha többé ne legyek éhes.

Betartották az ígéretüket.

Bár apától félek, mégis szeretem. Kemény kézzel bánik Malachijal, és úgy káromkodik, mint egy kocsis, de mindig próbálkozik, hogy higgadtabb és jobb ember legyen. Már nem iszik alkoholt, inkább elfoglalja magát. Azt persze nem mondhatom, hogy Malachijal ugyanúgy bánna, mint velem. A bátyám csak azért él még velünk, mert anyuval nagyon szeretjük, és ő is a családunk része.

Az említett testvérem követ a konyhába is, a válla a vállamat súrolja, aztán beletúr a hajába, bekukkant a hűtőbe, és kiveszi a narancslevet. A tekintete anyura siklik, onnan rám, és valami megcsillan a szemében.

Aznap este átmentem a barátnőmhöz, de miután mindenki elaludt, kiszöktem, és ahelyett, hogy a saját szobám ablakán másztam volna be, Malachiét választottam.

De testvérek között ez teljesen normális. Vagy nem?

4

Olivia – tizennyolc évesen

Azt hiszem, utállak.

Malachi sértődöttnek tűnik, ahogy kisétálunk a kisállat-kereskedésből, ahol az előbb beszerezte a pókját. Amíg én kinyitom az autó ajtaját, a mellkasához szorítja a lyukas dobozt. Fintorogva nézem végig, ahogy a hátsó ülésre teszi a szerzeményét.

A doboz enyhén megremeg.

– Ezen nincs is mit gondolkodnom, utállak, és kész. Ha most azonnal visszaviszed, maradhatsz az én bátyókám.

Ne félj már ennyire!

– Ne már! Basszus! Annyi cuki állat volt odabent! Miért pont egy tarantulát kellett választanod? Amikor azt mondtad, hogy háziállatot szeretnél, azt hittem, egy kiscicára vagy egy átkozott kutyára gondoltál.

A testvérem szúrós szemmel néz rám, én meg a szememet forgatva beindítom a motort, és hazavezetek. A szüleink egy újabb nevelt gyerekről egyeztetnek valahol, aki valószínűleg hamarosan velünk fog élni.

Remélem, nem fiú lesz. Imádom Malachit, de néha annyira nehéz vele, főleg a kisajátító természete miatt. Akkor kezdett kiütközni rajta, amikor tizenhat lettem, és elkezdtem máshol aludni, a barátnőimmel találkozni, vagy csak edzőterembe járni. Malachi kivétel nélkül, minden alkalommal üzenetekkel bombázott, mert hívni ugye nem tud, hiszen még mindig nem beszél.

Egyszer, amikor Abbivel berúgtunk a szüleinél, felhívtam őt. A szavak egybefolytak, ahogy beszéltem, és elküldtem neki a pozíciómat is, de aztán elvesztettem a telefonomat. Malachi órákon át keresett a motorjával.

Végül fel kellett adnia, és amikor hazajött, ott talált alkoholos álomba merülve az ágyában. Reggel arra ébredtem, hogy a fejem a mellkasán pihen, a lábaink összegabalyodnak, és a kisördög a fejemben azt súgta, hogy maradjak, de tudtam, hogy ez rossz, szóval halkan átosontam a saját szobámba.

Mi lenne velem, ha kettő lenne belőle? Biztos, hogy megőrülnék. Szeretem Malachit, igen, de néha furcsa gondolatokat ébreszt bennem. Amikor a kezem a lábam közé siklik, vagy amikor valaki mást csókolok, és szégyentelenül sokszor jelenik meg előttem az arca, amikor elélvezek.

Utána egy asztalnál kell reggeliznem, ebédelnem vagy vacsoráznom vele és a szüleimmel, ráadásul úgy kell tennem, mintha nem a testvéremre gondolva elégítettem volna ki magam.

– Tankolnom kell – jelentem be, amikor a benzinszintjelzőre pillantok.

Majdnem üres. Behajtok a legközelebbi kútra, és a kartondobozra sandítva azon agyalok, vajon észrevenné-e, ha véletlenül valaki más kocsijának a tetején felejteném.

Mert kiver a víz a pókoktól. Bőven elég, hogy a kisebb fajták néha a szobám padlóján rohangásznak, vagy a plafonról lógnak, esetleg álmomban az arcomon tanyáznak, de az a vörös-fekete, szőrös óriás a dobozban olyan, mintha rám fenné a fogát.

Csöpögni kezd az eső, tócsák képződnek az aszfalton, miközben a benzinsapkával szerencsétlenkedem – végül Malachi tekeri le helyettem, és a motorháztetőn ülve nézi, ahogy megtöltöm a tankot. A karját összefonva bámul, én pedig gyanakvón méregetem.

– Mi az?

Nincs rajtad szájfény.

Összepréselem az ajkamat – a pár nappal ezelőtt vásárolt vörös rúzstól foltos ajkamat.

– Ez jobban tetszik.

Nekem nem. Úgy nézel ki, mint egy prosti.

Rácsapok a karjára, mire Malachi felnevet.

– Anyu azt akarja, hogy találjak magamnak egy pasit, mert úgy tűnik, kell egy férfi, aki vigyáz rám – mesélem a szememet forgatva. – Azt mondja, összehoznak azzal a dilis Parkerrel.

Malachi szeme elsötétül, az álla megfeszül.

Még csak tizennyolc vagy.

Elnevetem magam.

– Ezt mondd anyunak! – Visszatekerem a benzinsapkát, majd megpaskolom Malachi vállát. – Mázlid van, amiért apa úgy gondolja, hogy a férfiaké a hatalom, különben téged is hamar belekényszerítenének egy házasságba.

Elkapja a csuklómat, mielőtt még elhúzhatnám, de aztán elengedi, hogy jelelve válaszolhasson.

Nem. Nem mész férjhez.

Felsóhajtok.

– Higgy nekem, jobban teszed, ha nem szállsz szembe emiatt a szüleinkkel. A hagyományaik szerint nekem tisztának és ártatlannak kell maradnom a házasságig, te viszont azt csinálhatsz, amit csak akarsz. Élvezd ki a szabadságot!

Mielőtt még válaszolhatna – a tekintetéből ítélve valami durvát –, hátat fordítok neki, és bemegyek, hogy fizessek, és hozzak némi harapnivalót.

Miközben a sorban állok, valaki megkocogtatja a vállamat. Ijedtemben összerezzenek, megfordulok, és a földre ejtem a csipszeszacskókat. Mindketten térdre ereszkedünk, hogy felszedjük, és a kezünk véletlenül összeér. Amikor felemelem a tekintetem, nem mást látok magam előtt, mint Adamet, aki matekórán mellettem ült. A mosolygós Adamet.

Hónapokkal ezelőtt láttam utoljára. Kimaradt a suliból, és eltűnt, ami azért is lepett meg mindenkit, mert az iskola egyik legjobb sportolója volt, ráadásul okos, és ha mondhatok ilyet, nagyon helyes is.

A hang a fejemben próbál rávenni, hogy fogjam a csipszeket, és húzzam el a csíkot, de végül legalább tíz percen át trécselünk, a pénztáros türelmesen vár, néha egy-egy megjegyzéssel ő is csatlakozik a beszélgetéshez, például a rémes júniusi időjárással kapcsolatban. Aztán az ajtón csilingel a csengő, és Malachi ront be rajta.

Mérgesen mered a srácra, aki szóval tart.

Nem. Ez már tomboló harag.

– Jaj, ne haragudj! Én csak belefeledkez…

Olyan erővel vágja Adam fejét a falhoz, hogy a reccsenéstől összerándul a gyomrom. Egyszer, kétszer, háromszor is. Vér fröccsen, Adam ernyedten a padlóra zuhan. Kiguvadt szemmel, szavak nélkül, a számat tátva bámulom a jelenetet, miközben a pénztáros elrohan, hogy hívja a rendőrséget.

Malachi kitágult orrcimpával, fújtatva fordul felém. Elkapja az államat, és hevesen jelel egyetlen szót.

Ne!

– Nem csináltam semmit! – pihegem. – Miért… Miért csináltad ezt? – Az eszméletlen Adamre pillantok, akinek a fején éktelenkedő sebből vér csordogál. – Malachi…

A testvérem a fejét ingatja, majd ő is a szerencsétlen Adam felé fordítja a tekintetét, aki erőtlen próbálkozást tesz arra, hogy lábra álljon. Malachi elkapja a csuklómat, és kiráncigál a benzinkútról.

Belök a kocsiba, rám csapja az ajtót. Mintha lefagytam volna, még pislogni sem tudok. Malachi beül a volán mögé, jelel valamit, de nem nézek rá. Zakatol a szívem, ahogy duzzogva fújtat egyet, majd őrült sebességgel kihajt az útra.

Miközben egyenesen hazavezet, én végig némán ülök mellette, néha a jobb kezére sandítok, arra, amivel bántotta Adamet. Malachi remegve kapaszkodik a kormánykerékbe, én pedig nagyot nyelek, ahogy az alkarján kidudorodnak az erek, mert nagyon is helytelen érzések kelnek életre a lábam között.

Nem lenne szabad felizgulnom attól, hogy megtámad valakit. Az erőszakosságért büntetés jár. Kiabálnom kellene vele, ehelyett csak az jár a fejemben, hogy leszorít, és…

– Miért tetted ezt? – kérdezem, és próbálok nyugalmat erőltetni magamra és a hangomra is.

Természetesen nem sikerül. Miért zihálok, és miért beszélek úgy, mint valami kéjsóvár némber?

Miért nedves a bugyim?

Ez beteg. Beteg, beteg, beteg! És szégyenletes!

Malachi úgy tesz, mintha ott sem lennék, de egyre gyorsabban hajt.

– Egy iskolai barátom volt. Véletlenül botlott belém, és csak beszélgettünk! Nem volt bunkó vagy ilyesmi!

Fogd be!

Mérgesen összefonom a karomat.

– A rendőrség úgyis megtalál, apu nagyon dühös lesz, aztán jól összevesznek anyuval miattad! Csak tegyél ki Abbinél!

Nem.

– Malachi! Tegyél ki Abbinél, vagy sikítok!

Oldalra pillant, rálép a gázra, és ingerülten jelelni kezd.

Akkor sikíts!

Letörve bámulok ki az ablakon. Nem visz el a barátnőmhöz. Hazamegyünk. Amint beáll a garázsba, kivágom az ajtót, és felrohanok a szobámba.

Anyu és apu nagyjából akkor érnek haza, amikor a rendőrök becsöngetnek, és tájékoztatják őket arról, hogy Adam nem akar feljelentést tenni. Malachi végig közömbösen, szétvetett lábbal szinte elfekszik az egyik széken, a tekintete a falra tapad, teljesen kizárja a külvilágot.

Figyelmeztetésben részesül – jó magaviseletet várnak el tőle a rend őrei, és javasolják, hogy kérjen segítséget a dühkezelés terén.

Anyu szeme könnyes, egyfolytában Malachira sandít, mintha arra várna, hogy mentséggel szolgál, de a testvérem tojik mindenkire, unottan pöckölgeti az öngyújtóját.

– Mégis mi a fene bajod van? – üvölt rá apu. – Szerencséd, hogy az a fiú nem akart még több gondot magának, különben óriási szégyent hoztál volna az egész családra!

Anyu kihúzza magát.

– Adam családja azt mondta, hogy csak bizonyos feltételek mellett ejtik a vádakat.

– Miféle feltételek mellett? – kérdezem, mire anyu kedvesen rám mosolyog.

– Azt akarják, hogy ígérjünk téged oda Adamnek.

Malachi keze ökölbe szorul, apu szeme elkerekedik.

– Azt hittem, már megállapodtunk Parkerrel.

Anyu megvonja a vállát.

– Jó, ha több lehetőség közül választhat az ember, Jamieson.

– És mégis hány lehetőséget szeretnél felkínálni a lányunknak, Jennifer?

Amikor így mondják egymás keresztnevét, robbanásközeli a helyzet. Nyelek egy nagyot, a tekintetemet az ölemre szegezem, és miközben a szüleim vitatkoznak, nem érzek mást, csak mélységes szégyent.

Valaki megrúgja a sípcsontomat. A könnyes szemem Malachira téved, aki meredten néz rám. A homlokát ráncolva azt jeleli, hogy megöli, aki hozzám mer érni.

Hiszek neki.

De erről az egészről csakis ő tehet.

A kiabálás folytatódik, de Malachit ez sem zavarja. Meg sem rezzen, amikor apu dühében rácsap az asztalra. Most már anyu is ordít, elérkezett hát a „ki tud hangosabban üvölteni” verseny ideje. Malachi az ajtó felé int, és mindketten kisurranunk.

– Kösz – förmedek rá, és elhúzódom a derekamra tekeredő kezétől, amivel az emeletre akar vezetni. – Miattad most muszáj lesz Adammel is randiznom. Remélem, büszke vagy magadra, bátyó!

Azzal sarkon fordulok, és elviharzok a szobám magányába.

– Fent vagy, édesem?

Megállítom a tévét, és felülök.

– Igen! Gyere be!

Anyu duzzadt szemmel nyitja ki az ajtót, majd halkan becsukja maga mögött. Komoly csatát vívtak apuval, nem is kérdés, hogy csak azért van itt, hogy kisírhassa magát.

– Jól vagy? – kérdezem. – Órákon át veszekedtetek.

– Apádnak nem igazán tetszett az ötlet, hogy Adammel randevúzz, de a szüleinek ez volt a kikötése azért cserébe, hogy ne jelentsék fel Malachit.

Összeszorítom a számat.

– Szóval azért, hogy őt ne jelentsék fel, nekem kell randiznom azzal a fiúval. Ezt zsarolásnak nevezik, és az az igazság, hogy már attól felfordul a gyomrom, hogy beleegyeztél.

– Ha nem mész el vele, Malachi komoly bajba kerül.

Mivel némán, üres tekintettel bámulok anyámra, folytatja:

– Nem tudod, hogy miért csinálta ezt?

Megrázom a fejem, úgy válaszolok:

– Nem. Mi csak beszélgettünk. Malachi nem hajlandó elárulni, hogy miért tette.

Anyám fájdalmasan sóhajt egyet, majd leül az ágyam szélére, és beletúr a hajába. Az aranyszőke, sűrű tincseiben még csak itt-ott látható néhány ősz szál, dacára annak, hogy apu haja már réges-rég hófehér.

– Nekünk sem mond semmit. Egy ideje már nem beszél velünk. Akkor is csak átnézett rajtam, amikor sírva kértem, hogy ne zárjon ki minket. De neked meg fog nyílni.

Megvonom a vállamat.

– Igen. Elég közel állunk egymáshoz.

– Kérlek, ne haragudj, hogy ezt kérdezem, de nekem elmondhatod az igazat, édesem. Malachi… bántott téged valaha?

Döbbenten nézek anyámra, és még jobban kihúzom magam.

– Hogy mi? Nem! Miért bántott volna?

– Mert ő más, mint mi, Olivia. Nem tudom, miért hittünk abban, hogy elbírunk egy olyan fiúval, mint ő. Annyira zaklatott és annyira… nem is tudom! Irányításmániás, és veszélyesen ragaszkodik hozzád. Ha apád megpuszilja a homlokodat, Malachi úgy néz rá, mintha el akarná vágni a torkát. Nem hajlandó beszélni a terapeutájával, nem szedi a gyógyszerét, pedig attól tartok, mindkettőre nagy szüksége lenne.

– Miért lenne rá szüksége?

Anyu az alsó ajkát harapdálja.

– Mert Malachinak… problémái vannak. Ráadásul ott van az a régi, leírhatatlan trauma, ami miatt nem beszél. Mentálisan nincs rendben. Tudod, hogy mi az az antiszociális személyiségzavar?

– Hát persze, de Malachi nem pszichopata vagy ilyesmi. Ő csak egy csendes, indulatos fiú.