A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kelly St. Clare, Shannon Mayer: A Throne of Feathers and Bone

(Honey and Ice #2), 2021

Fordította: SZILÁGYI ZSÓFIA

A szerzőktől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.), 2022

Copyright © Shannon Mayer and Kelly St Clare, 2021

A Throne of Feathers and Bone

All rights reserved

Hungarian translation © Szilágyi Zsófia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-67-2

1

A szárazföldi kelpie patája a tavaszi virágokon átgázolva dübörgött az elvarázsolt erdő puha talaján. Fújtatása és horkantása elnyomta a fényudvarbéli üldözők hangját. A szívem a torkomban dobogott és érzékeltem, hogy Faolan időnként morog és átkozódik.

Megmenekültem. Megmentettek attól, hogy vízbe fojtsanak, miután hamisan megvádoltak apám, a király meggyilkolásával.

Megszállottan kapaszkodtam a kelpie vastag jégcsapokban álló sörényébe. Faolan és én a teremtmény hátán lévő három pár szárny közében ültünk, nagyon nem akartam leesni és találkozni a félelmetes faroktüskéivel.

– Hová megyünk? – kiáltottam hátra a vállam felett.

Unimak egy átkozott sziget – menekülésünknek útjába állt a tenger.

Faolan karja megfeszült az övvel rögzített zsákruhámon, amibe a kivégzésemre öltöztettek. A hangja rekedt és halk volt.

– A folyón túlra, felség.

Felség. Ja, igaz. Talán egy másodpercig tényleg felség voltam, midőn Aleksandr király az örökösének kiáltott ki (épp mielőtt torkát nyílvessző ütötte át), és Adair még nem kezdett el sikoltozva engem vádolni a merénylettel.

A gyomrom hirtelen felfordult, de semmi köze nem volt a kelpie eszeveszett tempójához, sokkal inkább az apám nyakából előtörő vér friss emlékéhez, így ezeket a gondolatokat elhessegettem. Először éljük túl a mai napot. A rám zúdult foscunami kielemzése ráér később.

Kissé megfordulva hátrapillantottam és elfehéredtem.

– Társaságunk van? – kérdezte Lan, mintha csak az időjárásról beszélnénk.

Nyeltem egyet annak láttán, hogy a teljes királyi testőrség és az elit gárda többsége készül lecsapni ránk. Ha nem kelpie-n ülünk, akkor esélyünk sem lett volna kitörni a kastélyból és egyáltalán eljutni idáig.

– Nem hiszem, hogy egy kis cukrot akarnának kölcsönkérni – válaszoltam előrefordulva.

Lan elhúzott a kelpie-vel a szétváló Danaan folyó mellett, és bár a „társaságunk” látványa nem sejtetett vereséget, a kavargó, fehéren habzó víz láttán fontolgatni kezdtem, hogy feladom.

Kiszáradt a szám.

– Talán…

– Átkelünk – jegyezte meg Lan tömören.

A fenébe! Megnyaltam az ajkamat.

– A legkeskenyebb része a folyónak az emberek területén van…

– Most kelünk át!

Lan jobbra helyezte át a testsúlyát, én pedig még sikítani sem tudtam, amikor a kelpie behajlította erőteljes hátsó lábait.

Aztán repültünk. A mellkasom összeszorult, ahogy a szilárd földet fagyos, sötét vízre cseréltük – hasonlóra ahhoz, amibe nemrég Adair próbált belefojtani –, majd sziklás talajra.

A levegő kipréselődött a tüdőmből a szárnyas tündér ló landolása közben, és azt hiszem, a szívem is kihagyott.

– Életben vagy? – élcelődött Faolan.

Eltartott egy pillanatig, mire válaszoltam. Ezen a ponton, többhétnyi üldöztetés után, azt követően, hogy igazságtalanul vádoltak azzal, hogy elpusztítottam Hegyalját, tényleg nem voltam biztos benne. De a hangja legalább áthatolt a víztől való félelmemen, és a szívem ismét dobogni kezdett.

Vettem egy nagy levegőt.

– Még ketyegek.

Hogy meddig még, azt nem tudnám megmondani. Éppen most keltünk át Árnyudvarba, Lan területére, és itt bármi megtörténhet. A Fényudvar és az Árnyudvar mágikusan kiegyensúlyozták egymást – mert szöges ellentétei voltak egymásnak. Tervezetten maradtak egymás mellett korszakokon keresztül anélkül, hogy valaha is érintkeznének vagy keverednének, így tartva fent az egyensúlyt élet és halál között. A folyó fényudvari oldalán a fák törzse vastag volt és sűrű lombjuk csillogó zöld. Habár Árnyudvar a turisták kedvéért megtartotta a csillogást, a fák szívósak és göcsörtösek voltak, tüskés földi szederrel körülvéve. Már ez megadta az alaphangot a sokkal sötétebb birodalom számára.

Keményebb szabályok. Kérgesebb szívek. Hideg fejjel meghozott döntések.

Legalábbis, nekem így mondták – igaz, ugyanez a fényudvarbeliek közül is elmondható volt egyesekről, akikkel találkoztam.

– Pontosan miért választottad Árnyudvart menekülési útvonalunknak? – kockáztattam meg még egy pillantást hátrafelé.

A király testőrsége éppen a folyó partjához ért. Lassítottak, és el tudtam képzelni a dilemmájukat. Keljenek át, vállalva Árnyudvar királynőjének haragját? Jó kérdés.

Van egyáltalán engedélyük meghozni ezt a döntést? És ha nem, ki elég bátor kiadni a parancsot, és vállalni, hogy a királyné az orrára koppint, aki nyilván erősen bosszúálló üzemmódban lesz?

– Mert ez az egyetlen hely, ahova jöhettünk. Cinth mentőakcióját a lelkesedés hajtotta, de volt vele néhány logisztikai probléma. – Amint kikerültünk a látókörükből, Lan lelassította a kelpie-t, szelíden suttogva a tündérlénynek.

– Cinth hozta ezt össze? – mosolyodtam el.

– Nem gondoltad volna? Amennyire én tudom, Rubezahlhoz eljutott, hogy fogva tart Fényudvar. Cinth minden követ megmozgatott, hogy utánad jöjjön.

– Volt terve a menekülésre is, ugye? – A gondolat, hogy elfoghatják, görcsbe rántotta a gyomrom.

– Biztonságban van – mondta Lan. – Varázslat fedi el a nyomait.

Behunytam a szemem, és kifújtam a levegőt. Jól van.

– Ruby is ott volt.

– Nem. Küldött pár számkivetettet, de ő maga nem jött.

Hmm. Szóval az a vörös keresztcsőrű Bres vállán valószínűleg nem is egy avatar volt. Pedig komolyan az volt a gyanúm, mindazonáltal, a halál kapujában állva az elmém nem működött teljes kapacitással.

Ismét kinyitottam a szememet, és a kelpie ügetését lassító tüskés bozótot tanulmányoztam. Fényudvar felé közeledve az erdő sokkal gondozottabb hatást kelt. De itt, a vadon szinte ránk nyomult élő figyelmeztetésként, hogy ne folytassuk utunkat.

Megdörzsöltem a karomat, amikor egy vékony ág megkarcolta csupasz bőröm.

– Cinth hogy szervezett be téged?

– Mi… összefutottunk – mondta mereven. – Figyeltelek.

Pislogtam és összeszorítottam a fogaimat, ám elvörösödött az arcom. Nevezzenek feledékenynek, de miközben Jóságos Apám félretette a szégyenét és az örökösének kiáltott ki, a mostohaanyám viszont meg akart ölni, megfeledkeztem Lan szerepéről mindebben.

– Ez egy enyhe kifejezése annak, hogy Árnyudvar királynőjének parancsára kurvára a nyomomban vagy időtlen idők óta?

Ezért csókolt meg? Így akart közel tartani magához? Ez a gondolat hasított belém, és bármennyire is idegesített, volt benne ráció.

A kelpie lépéseinek tompa puffanásait csattogás váltotta fel, ahogy egyenetlen macskakövekre értünk. Csak egyszer jutottam el Árnyudvarba egy iskolai kirándulás alkalmával, ami nagyon régi emléknek tűnt. Amíg a mi udvarunk a rangokról szólt – kinek van és kinek nincs –, addig az ő királynőjük nem osztotta kasztokba az alattvalóit. Minden árnyudvarbéli magáért felelt. Ha talált egy sarkot magának és harcban meg tudta védeni, akkor maradhatott.

Lan csendben volt a hátam mögött.

– Mit is mondtál a barátodnak? – kérdeztem gúnyosan. – A királynő életben akart tartani, igaz? Mondd csak, Lugh unokája, mióta is tudod, hogy pontosan ki vagyok én?

Összerezzent a származásának említésére.

– Azóta, hogy a királynő kiadta a parancsát. És úgy Azért mondta, hogy felfogjam a jelentőségét annak, hogy rajtad kell tartanom a szemem.

Azaz egész idő alatt tudta, a francba is. Ennek tükrében már értelmet nyertek az apró kedves gesztusai. A reggeli, a flörtölés, a csók. Hogy közel tarthasson magához, félretette belső késztetését, hogy lenézzen.

Gyönyörű.

Nem találtam szavakat, ami nálam ritka.

Megszorította a derekamat.

– Tudod, hogy egy megkötő esküt tettem, hogy engedelmeskedem neki. Nincs választásom, függetlenül attól, hogy mit érzek.

Felvontam a szemöldököm, és megtaláltam a hangom.

– Te pedig minden tőled telhetőt megtettél, Lan. Tényleg büszke lehetsz magadra. Csillagos ötöst kapsz tőlem a rohadt színészi alakításodra. Igazán hatásos volt, el kell ismernem.

Hiszen, mikor az erdőben vándoroltunk, úgy csókolt, mintha senki más nem létezne rajtam kívül. Balga módon azt kezdtem érezni, hogy egy csapat vagyunk. Együtt ebben a káoszban. És én majdnem…

Majdnem megbíztam benne.

Összeszorítottam a számat és eltoltam a kezét, majd felegyenesedtem a kelpie hátán, hogy távolság legyen közöttünk – távolság, amiről sosem lett volna szabad lemondanom. Távolság, amiről soha többé nem merek lemondani.

Belekezdett valamibe, de mérgesen megráztam a fejem.

– Hagyd! Ne mondj semmit. Köszönöm, hogy megmentettél Fényudvar várából, de többet érek, mint ahogy az utóbbi hetekben kezeltél – és nem azért, mert az apám az, aki, illetve aki volt.

Francba velem meg a hülye, gyermeteg rajongásommal az érző szívű rosszfiú iránt.

Lan hallgatott, és csendben lovagoltunk a keleti csúcson a vár felé. Moha borította a sötét köveket, és itt-ott kis növényeket pillantottam meg a kövek réseiben – ami tulajdonképpen megnyugtató lett volna, ha nem fekete virágok nyílnak a vérvörös bogyók között.

Elnyomtam a borzongásomat, ahogy átkeltünk a mellvéden. Az őrök előbb engem bámultak meg, aztán bizalmatlan tekintetük a mögöttem ülő tündérre vándorolt, majd rosszkedvűen félreálltak. A kelpie megállt a vasveretes várkapu előtt, én pedig lecsúsztam a hátáról. Felszisszentem, ahogy a sérült alkarom a teremtmény fakókék és fehér szőréhez ért, vörös foltot hagyva rajta. Fényudvar őreinek vasbilincsei sok sebet okoztak.

Kék energiát hívtam elő a lábunk alatti kövekből, hogy feltöltsem az indigó mágiám, és ezzel enyhítsem a fájdalmam, majd megköszöntem a köveknek a segítséget. Apró nyomokban ragyogóan zöld moha tört elő a lábamnál, ami még több őr pillantását irányította rám.

Kit érdekel? Bekaphatják azután, amilyen napom volt.

Ember szolgák nyitották ki a kapukat lesütött tekintettel. Faolan előttem masírozott be Elisavana királynő baljós hangulatú otthonába. A Fényudvar halljának arany csillogása helyett rögtön egy alacsony mennyezetű, hideg csarnokba értünk, ami cseppet sem volt hívogató tér. A sötét köveken visszhangoztak a lépteim, ahogy követtem Lant a folyosón lefelé, próbálva magam a kíséretének beállítani – amit nem volt könnyű megvalósítani zsákruhában, vérrel és horzsolásokkal teli. Hogy még kényelmetlenebbül érezzem magam, a gyomrom is hangosan korgott.

Faolan megállt egy jelöletlen faajtó előtt, válla megfeszült. Rám emelte a tekintetét, elég hosszan, hogy feltűnjön, sötét szemében még soha nem volt ilyen kaotikusan örvénylő a drágakőcsillogás.

– Árva…

– Mi van? – keresztbe fontam a karom.

Az ajtó befelé lendült. Egy férfi állt ott vigyorogva a királynő testőrségéből.

– Nem érünk rá egész nap, fényudvarbéli. Izgatottan várjuk a legújabb csúfos kudarcod történetét.

Homlokráncolva pillantottam egyikről másikra. De az őr nem viccelt. Lan haragjában fehéredésig összepréselte az ajkát, ebből kiindulva nem voltak barátok.

Faolan közelebb lépett az őrhöz.

– Ahhoz meg kéne mozdulnod, katona – nézett keményen a szemébe.

– Úgy tűnik, akkor van egy kis problémád – érkezett a gunyoros válasz.

– Valóban? – tette a kezét a kardjára Faolan.

Az őr lepillantott a markolatra, és a szeme valamivel hidegebben villant, mikor újra felnézett. Kierőltetett egy mosolyt.

– Csak viccelődöm, fényudvarbéli. Elisavana királynő türelmetlenül vár magyarázatot a történtekre.

Ez… rossz előjel volt számomra.

Az őr félreállt, és ahogy elléptem mellette, rezzenéstelen tekintettel néztem rá. Semmi nem volt az óriásgyerekek ellen vívott csatához és a csillogó, szürke szellemalakokkal való találkozásokhoz képest.

Hideg, sivár fogadóteremre számítottam, ezért eléggé megleptek a vastag kárpitokkal borított falak és a bal oldali fal közepén szívmelengetőn lobogó tűz. Újabb várakozásom múlták felül aztán – a királynő nem egy trónon gubbasztott, hanem egy étellel megrakott asztal előtt állt.

Faolan megállt és mélyen meghajolt.

– Felség.

– Emelkedj fel, Lugh unokája – mondta lágy hangon, ami óvatosságra intett. – És mondd el, miért kaptam Adair királynétól olyan üzenetet, ami szinte ijesztő.

Eddig biztos voltam benne, hogy Adair megkaparintja a trónt magának.

– Ki az új király? – kérdeztem.

– Tudom-is-én-ki – legyintett, az ujjai úsztak a levegőben. – Sosem ugrik be a neve. Aleksandr öccse. A zavart pufók, aki arra sem tűnik alkalmasnak, hogy ártson egy seregnyi szúnyognak, akik kiszívják az éltető vérét.

Találó.

A homlokom kisimult. Hát persze! Josef nagybátyám lenne a következő utánam a sorban. Visszaemlékeztem, hogy nyugtatgatta Adairt a kivégzésemkor. Eljátszottam a gondolattal, hogy talán ő tervezte meg az apám elleni merényletet és az én pusztulásomat, bár a királynőnek igaza volt – feltehetőleg semmilyen gyilkos ösztön nem volt benne.

– És be kell tartanod a pontos etikettet, amikor megszólítasz. – A királynő hangja nem változott, de az elővigyázatosság újabb fuvallata legyintett meg.

– Elnézését kérem, felség! – hajoltam meg a zsákruhában.

Hűvös, kék pillantása megállapodott végül az arcomon, de azonnal visszaugrott Faolanra.

– Miért hoztad őt ide?

– A parancsodat teljesítettem – állt fesztelenül.

– Valóban – nevetett halkan, és kecses csuklómozdulattal egy szem málnát dobott a szájába.

– Félreértettem, felség?

– Jobb kérdés, hogy megértetted-e őket egyáltalán? – Vonásai megkeményedtek. – Ma este beszédem van veled, Lugh unokája.

Az elbocsátás egyszerű volt, még ha nekem nem is mondta, hogy távozzak.

Mibe rángattak bele? Megint egy kivégzésbe?

Faolan felém lövellt egy pillantást, szólásra nyitotta a száját, majd úgy tűnt, meggondolta magát, és mégsem ellenkezett. Talán a jeges komorságom tette?

A királynő a tűz felé invitált a kezével. Elfordultam Lantől, hogy csatlakozzak hozzá. Ahogy leültünk, az ajtó becsukódott: egy gyors ellenőrzéssel megállapította, hogy egyedül vagyunk, leszámítva a gunyoros őrt a szoba távoli végében.

– Kallik a Királyi Házból – szólított meg a királynő, miután fejedelmi redőkbe rendezte a sötétszürke sifon ruháját. – Sok baj kísér.

Bólintottam.

– Átlépte a határt a király testőrsége, felség? – Muszáj minden alkalommal mondanom, hogy „felség”? Menjünk inkább biztosra.

Mosolygott, de abban egy csepp melegség sem volt. Adair színpadiasan mosolygott volna. Ennél a nőnél kétségem sem volt afelől, hogy ujjának egy csettintésével képes lenne megölni.

Igazán megnyugtató.

– Nem mernék megtenni – válaszolta. – Még nem.

Kérdőn fordítottam felé a fejem.

Megvonta a vállát.

– Fényudvar nem sok minden miatt merné ezt kockáztatni. Igaz, az egyik ilyen a királyuk halála. Adair a véredet akarja, Kallik. Talán az én alattvalóim vérét is hajlandó kiontani azért, hogy elérjen téged. Akkor is, ha közben háborút robbant ki.

– Nem én öltem meg a királyt – szakítottam félbe.

– Nem? – vonta fel a szemöldökét kissé. – És azt is el kéne hinnem, hogy nem volt részed Hegyalja pusztulásában?

Jól van. Elértem a türelmem határát, a szemöldököm összeszaladt a haragtól.

– A hamis vagy az igazi Hegyaljára gondolsz? – és hozzá hasonlóan mosolyogni próbáltam.

Az ő mosolya csak tovább szélesedett. A tűzbe bámult.

– Azt gondolom, nem könnyű úgy eltalálnunk valakit egy nyílvesszővel, hogy mellettünk áll, főleg, ha nincs is nálunk íj.

Ez elég nyilvánvaló. Ebben állt Adair vádjának gigantikus hiányossága. Kivéve, hogy senki nem merte megkérdőjelezni a történetét.

– És bármilyen bemeneti sebet okozni is nehéz valaki torkán elöl, ha közvetlenül mellette állunk.

A keze megrezdült, de az arca semmilyen kifejezést nem tükrözött, amikor figyelmét visszafordította felém.

– Az a helyzet, ifjú tündér, hogy a sorsod nem az igazságon, hanem azon múlik, hogy a fényudvarbeliek mit hisznek. Más szóval nem számít, mi a helytálló és igaz. Adair még nem elég bátor, hogy nyíltan megvádoljon azzal, hogy segítelek. Ehelyett a Háromszög kitaszítottjaihoz kapcsol téged. Idővel azonban, az én udvaromat is okolni fogja. Felveti majd, hogy miért nyújtok menedéket Aleksandr király gyilkosának, ha nem én ölettem meg őt, hogy átvegyem a hatalmat Fényudvar felett.

Halkan sóhajtottam.

Az istennőre odafent és odalent, igaza volt. Amíg itt maradok, az amúgy is pattanásig feszült helyzet a két udvar között tovább romolhat, esetleg visszafordíthatatlanná válik. Fényudvar és Árnyudvar időtlen idők óta hadakozik egymással. Hegyalja jóval régebb óta le lett zárva, mint ahogy a legtöbben tudják, emiatt is bizonytalan időszak volt ez a tündéreknek. Az őrület veszélye ránk nehezedett, mert a tündérek túl hosszú ideje nem tudtak a szülőföldjükre látogatni. Máris találkoztam egy csapat gyermek óriással és egy kóborlóval, akiket Rubezahl közbelépése nélkül felemésztett volna az őrület. Ahogy a dolgok álltak… nem voltam biztos benne, hogy engem elkerült az elmebaj. Főleg azt követően, amit az árnyudvarbelivel tettem, miután Faolan megcsókolt. Ellenálltam a borzongásnak.

– Nem adhatsz nekem menedéket.

– Azt javasolnám – mondta megfontoltan –, hogy maradj itt, amíg meggyógyulsz és átgondolod a helyzetedet. Mindig van egy út előre, ami arrafelé vezet, amit akarunk. – Hűvös szemei csillogtak.– Van olyan út, amit követned kéne?

A királynő hangszínétől hevesebb lett a szívverésem. Az igazi Hegyaljához vezető kapuról beszélt volna? Arról, amihez a szellemek vezettek? Olyan frusztrálóan közel voltam, hogy kinyissam…

Azért hagytam el Unimakot, hogy tisztázzam magam. Hogy bebizonyítsam egyszer és mindenkorra, hogy nem én romboltam le Hegyalja bejáratát. Elbuktam – Adair meggyőzte a Fényudvart a bűnösségemről –, mégis egy nagyobb dologra leltem. Az igazi tündérvilág nagyon régóta zárva volt előttünk, és sok élet múlott a visszaállításán.

Az én életem. Cinth élete. Ruby és Drake, valamint a többi kitaszított élete. Emberi életek. Még az engem gyűlölő tündéreké is.

Erről egy szót sem szóltam a királynőnek. Sokkal többet tudott, mint amennyit látni engedett – ezt a tudást abból szedtem össze, amit egyszer Lan megosztott velem –, de nem vagyok a bizalom szobra.

Egyáltalán nem.

– Gondold át – ismételte meg a királynő, miközben felemelkedett. – Adair nem fog lépni egyelőre Tudom-is-én-ki nélkül.

Gyorsan felálltam én is, az etikettórákon a nevelő már biztosan üvöltözött volna.

– Rendben. Köszönöm szépen Elisavana királynő! Nagyra értékelem.

Tekintete a meggyötört és megégett csuklóimra tévedt, árnyék vetült a szemére, ami a következő pillanatban el is illant.

– Még ne köszönd, Kallik a Királyi Házból.

Elbizonytalanodtam, hogy hogyan is értsem a szavait. Mit jelentett ez? Át akar verni?

Fejével az ajtó felé bökött.

– Menj. Egyél, fürödj, aludj. – Ahogy elfordultam, még hozzátette: – És egy pillanatra tűnődj el azon, hogy nem volt részed a király halálában.

Hát, ezt nehéz lett volna elfelejteni. Visszanéztem a sötét hajú, hűvösen gyönyörű királynőre.

Ünnepélyesen tekintett rám.

– Azaz, valaki más tette, és talán te tudod is, hogy ki.

2

Árnyudvar királynőjének szavai visszhangzottak a fejemben, amíg egy emberi szolgálót követtem egy hosszú, szőnyegekkel borított termen át egyre beljebb a várban. Valahol tudtam, ki ölte meg az apámat? Erre gondolt Elisavana?

Úgy éreztem, a gondterheltség mély árkokat vés az arcomra.

A fiatal, barna hajú szolgálólány megállt egy csukott ajtó előtt, és rám emelte sötétbarna szemét.

– Ez a kijelölt szobája – mondta vékony hangon. – El van készítve a fürdője, hamarosan érkezik valaki friss öltözettel. Ha segítségre van szüksége az öltözésnél…

– Sajnálom, nehéz napok vannak mögöttem – emeltem fel a kezem meglágyult vonásokkal. – De fel tudok öltözni egyedül.

Halvány mosoly futott át az arcán, ahogy pukedlizett és elhátrált.

– Várj!

Megdermedt.

– Szörnyen éhes vagyok, kaphatnék valamit enni?

Nevettem volna az arcán megjelenő megkönnyebbülés láttán, ha nem tudtam volna pontosan, mit jelent. Ahhoz szokott, hogy úgy bánnak vele, mint egy kapcaronggyal.

– Természetesen. Természetesen.

Azzal megfordult, és eltűnt a szemem elől.

– Köszönöm! – mondtam, és bementem a szobába.

Nem égett a lámpa, így tapogatózva keresgéltem valamit, amihez kapcsolódhatnék, hogy hőt vonjak ki belőle, amivel lángot gyújthatok.

Ahogy ránéztem a szobára a mágikus látásommal, a szemközti nagy tűzhelyben a hamu között az utolsó izzó parazsat láttam. Odamentem a nagy kőépítményhez, kihúztam az elem vörös szálait, és fújni, legyezgetni kezdtem, amíg rá nem kaptak a szénre. Néha a megoldás nem tisztán mágikus – amit a tisztavérű tündérek hajlamosak elfelejteni.

Pár fát rádobtam a mellettem lévő rakásból. A tűz hamarosan pattogva égett; nemcsak fényt adott, de éreztem, hogy melege lassan egészen átjárja a testemet. Felsóhajtottam. Így már jobb.

Megfordulva végignéztem a szobán.

Az ágyat nehéz bársonytakaró és -függöny keretezte, az ágynemű mély burgundi vörös volt. A parketta dús mahagóni, ahogy a többi bútor is – az asztal, a székek és egy íróasztal –, de minden más részlet elhalványult, ahogy megláttam azt, ami a szoba közepén volt.

Egy hatalmas kád, amiben négyen is könnyedén elférnének. Besüllyesztve a padlóba. Meg is ölhettem volna magam, ha beleesem, miközben figyelmetlenül átvágok a szobán, de hajlandó voltam megbocsátani a veszélyes közelségét. Gőz szállt fel a víz tetejéről, pára borította a kovácsolt réz szegélyt. Levendula és eukaliptusz illatát éreztem: valaki gyógynövényeket tett a vízbe, hogy segítsen a sérüléseimen.

Nyögve levetkőztem. Minden mozdulat húzta a számtalan vágást és horzsolást, többször grimaszolva lassítottam a mozdulataimat, mire végre meztelen lettem.

Nem voltak fegyvereim, mind elvették tőlem, és ettől kiszolgáltatottnak éreztem magam – még jobban, mint a ruhák hiányától. Körbejárva a szobát az asztalon találtam egy hegyes levélnyitót és egy villát, amit valamikor itt hagyhattak.

Nem éppen a legerősebb fegyverek, de a semminél jobbak.

Először a kád szélén ácsorogtam, majd beleereszkedtem és felszisszentem. A víz igen meleg volt, de egész mellkasig belemerültem, majd fáradt sóhajjal dőltem hátra.

A francba is, micsoda… nap? Hét? Hónap?

Felfoghatatlanul kimerült voltam.

A víz alatt volt egy pad, amin elhelyezkedtem, a levélnyitót az egyik oldalamra, az életveszélyes villát a másikra készítettem be. Lehet, hogy elnevezem Tüskés Halálnak. Ez majd biztosan elriasztja az ellenségeimet.

Lecsuktam a szemem, és átgondoltam a királynő szavait – ismét. Talán nem arra utalt, hogy már tudom, ki ölte meg az apámat. Talán csak azt gondolja, rá tudok jönni.

Kinek lenne haszna apám halálából?

Az egyértelmű válasz az örökös volt – én. De mivel tudom, hogy nem én tettem…

Hmm, Adair lenne az első számú gyanúsítottam, de ő tulajdonképpen nem kapta meg a trónt. Utánam nagybátyám, Josef következik a sorban. Persze, ha Adair valaha is produkált volna egy testvért nekem, az a testvér előttem lett volna – a törvényes örökös a fattyú félvér helyett –, de nem tette.

Amennyire tudom, az ír vagy louisianai udvaroknál, ahonnan Drake származott, egyáltalán nem volt távoli unokatestvér, aki igényt tarthatott volna a trónra.

Hacsak Aleksandr királynak nem voltak olyan ellenségei, akikről nem tudtam, nem igazán maradt más a potenciális orgyilkos listán. Leszámítva a velem való elutasító és igen mostoha kapcsolatát, apámat igazán szerették a fényudvarbeliek.

Visszakanyarodtam Adairhez és Josefhez, felelevenítve a látványt, amikor Josef keze Adair hátán nyugodott. Amilyen finoman ért hozzá a bálon.

Kedvesen. Sőt, intimitással.

– A francba, ezek dugnak! – A szemem tágra nyílt abban a pillanatban, ahogy megvilágosodtam… és azt vettem észre, hogy egy feketébe öltözött illető aranyló szemébe bámulok. A kád másik szélén guggolt egy tőrrel a kezében.

Nem volt idő gondolkodni.

Előrelendültem jobb kezemben a levélnyitóval, a ballal pedig megragadtam a betolakodót, és a vízbe rántottam. Három gyors, határozott szúrás a nyaka oldalába, és elernyedt. A víz bugyborékolt, ahogy arccal lefelé kifújta az utolsó leheletét.

Arrébb löktem, megmarkoltam a villát, miközben kiléptem a vértől rózsaszínes vízből, ami a kőpadlóra loccsant. Nekivetettem a hátam a kandallónak. Az adrenalin száguldott az ereimben, és körülnéztem a szobában újabb merénylőjelöltekre felkészülve.

Ez egy igazi orgyilkos volt. Valaki meg akart ölni. Talán nem kéne meglepődnöm az események tükrében, de valahogy egy idegen közvetlen gyilkossági kísérlete más, mint egy csatában vagy párbajban megküzdeni. Még a majdnem kivégzésemtől is különbözik.

A szoba ajtaja kinyílt, és az emberi szolgáló surrant be rajta.

– Asszonyom, van egy darab… – A szeme megakadt rajtam, aztán a medencében arccal lefelé lebegő látogatómra vándorolt. – Oh!

– Hívd ide Faolant! – mondtam rekedten.

De nem volt rá szükség. Éppen mögötte lépett be.

Egy gyors pillantással felmérte a helyszínt. A szeme tovább időzött az én meztelen testemen, mint a holttesten a fürdőben, majd megérintette a szolgáló vállát.

– Hozd Stryk tábornokot!

Nem mozdultam a kandalló elől, holott a sürgetés megvolt, hogy felöltözzek. A meztelenség általában nem igazán szokott zavarni, de Faolan… azok a sebek a szívemen még mindig nyitva voltak, hiába vágytam bezárni őket.

Keresztbe tettem a karjaimat.

– Az egy villa? – kérdezte, miközben lassan levette az ingét.

A szám kiszáradt, és az áruló haragom elillant, mert meztelen voltam, miközben felém lépkedett megszabadulva a ruháitól. Gyorsabban lélegeztem volna? Hát persze. De a félelem miatt. Az adrenalin utóhatása.

És, a fenébe, némi vágy is.

Megállt tőlem karnyújtásnyira, és felém nyújtotta az ingét.

– Biztosan szívesen felveszed, amíg megérkeznek az új ruhák.

Nem tetszett, hogy remegett a kezem, miközben elvettem az ingét és áthúztam a fejemen. Megakadt a Tüskés Halál fogain, de nem akartam megválni az egyetlen védelmemtől.

– Igen, ez egy villa. A levélnyitót elejtettem a kádban.

– Egy levélnyitóval ölted meg? – vonta fel a szemöldökét.

– Mivel csak ennyim volt! – csattantam fel, és ismét keresztbe tettem a karom a mellkasomon. Az inge alig érte el a combom felső részét. El voltam takarva – de a gyér ruha tovább fokozta a feszültségemet.

Fegyverek és páncél csörgése jelezte a tábornok érkezését, akinek rövidre nyírt őszes haja és burgundi vörös szeme szépen illett a szoba dekorációjához. Bemasírozott a szobába, és megkerülte a kádat. Csettintett a kezével, a mágiája, szintén burgundi vörös, a karja köré csavarodott és előrevágódott, hogy kiemelje a merénylőt.

A víz megfagyott a kádban, hiszen a hőjét az árnyudvari mágiájának erősítésére használta. Egy újabb csettintéssel megfordította a merénylőt, és lerántotta a maszkját.

– Fényudvarbéli söpredék – morogta, és rám meredt. Kemény vonások és mindkét arcfelén hegek jelezték, hogy harcos. – Te ölted meg?

– Egy levélnyitóval – mondta Faolan, és mintha némi büszkeség vegyült volna a hangjába. Mi a fene? Ő nem tanított harcolni. Bresé a megtiszteltetés, aki a kivégzésemre kísért.

A tábornok szeme felcsillant.

– Egy levélnyitóval. – Visszatért a testhez és megvizsgálta a nyakát. – Kiváló szúrások. A másodlagos fegyvered?

Nagyot nyeltem. Tüskés Halál.

– Egy villa.

Lefagyott, majd a vállai elkezdtek rázkódni.

– Egy nyamvadt villa? Átkozott legyen az Istennő, tetszel nekem, fényudvarbeli félvér.

Mi? Nem tudtam mit kezdeni ezzel a férfival.

Még egyszer megnézett magának.

– Szóval, meg fogod ölni a fényudvarbelieket, akik érted jönnek?

Csak egy lassú bólintásra futotta részemről.

– Életben akarok maradni.

– Kiváló – vigyorgott, és ez a gesztus meglágyította az arcába vésett éleket.

Esetleg megkedvelhettem volna. Bresre emlékeztetett, de talán ő nem fog a kivégzésemre kísérni. A két őrhöz fordult az ajtóban, akik vele jöttek. A fekete bőr egyenruhát viselték a szívük fölé hímzett vörös félholddal.

– Minden szolgálatban lévő és szolgálaton kívüli kastélyőr jelentkezik a következő négy órában a barakkokban tíz korbácsütésre.

Tisztelegtek neki, nekem meg leesett az állam.

– Szükséges ez?

Stryk tábornok rám villantotta a tekintetét.

– Ez – mutatott a merénylő ernyedt testére – elfogadhatatlan. A te halálod miatt Balor bal golyóját sem áldoznám fel, de ez a merénylő ugyanilyen könnyen jöhetett volna a királynőnkért. A katonák hanyagok. – A szeme Faolanra vándorolt. – Húsz korbácsütés neked, Lugh unokája.

– Igen, uram! – tisztelgett Faolan.

A tábornok újra mosolygott, és már tudtam, hogy nem fogunk kijönni egymással. Ez egy brutális döntés volt, pont olyan, amilyet az Árnyudvartól vártam.

– Most azonnal – mondta kedélyesen. – Ha már úgyis levetted az inged.

Faolan állkapcsa megfeszült, de bólintott, és a kezével a falnak támaszkodott a kandalló mellé. Mögöttünk a szolgálólány felsikoltott, kirohant a szobából, és becsapta maga mögött az ajtót.

A villámat markolva Lan és a tábornok közé álltam.

– Nem is volt itt bent. És a királynő…

– Ne védd őt, fényudvarbeli. Az volt a dolga, hogy figyeljen és megvédjen téged. Ehelyett beengedett egy bérgyilkost a szobádba. – Stryk tábornok felém csettintett, mágiája rám tekeredett, mint egy kígyó – gyengéden, ezt elismerem. Leültetett az ágyra, magam alá húzott lábakkal, és Lan csupasz, megfeszült hátával találtam szemben magam.

Nekifeszültem a mágiának, de nem szabadulhattam.

A tábornok leakasztott egy hosszú, bőrkorbácsot az oldaláról, és kitekerte. A csillanások benne mindent elmondtak róla, amit csak tudnom kellett. Vasszálakkal volt teliszőve az anyaga, mint a kötél, amivel nemrég engem kötöztek meg.

A mágiám ösztönösen jött fel, de csak haszontalanul lebegett, irányításra várva, amit nem tudtam, hogyan adjak meg neki.

A tábornok nekilendült, az első korbácsütés Lan csupasz hátára érkezett. Még csak meg sem rezdült.

– Hagyja abba! – csattantam fel mágiával megtöltve szavaimat.

A tábornok nem törődött velem, amitől harag öntötte el az egész testemet.

– Ne! – mormolta Lan. – Hallgass, Árva!

Még egy ütés és még egy, amíg a bőr szétnyílt a hátán szabad folyást engedve a vérének.

Nem érdekelt, hogy megsebezte a szívemet, ez… ez rosszabb volt. Mert tudtam, hogy igazságtalan, és semmit sem tehettem ellene. A mágiám újra fellángolt, indigó színben kavargott körülöttem, suttogott és sürgetett, hogy használjam, és harcoltam a tábornok burgundi vörös köteléke ellen.

Még csak rám sem nézett. Ehelyett változtatott a testtartásán, és vett egy levegőt tíz korbácsütés után, mielőtt újra felemelte a karját.

A mágiám a tábornok durva vörös mágiája körül kavargott, és beleütközött. Beleütközött és aztán… utat tört magának. Ziháltam és az indigómat körülvevő burgundi vörösre pislogtam.

Végre a tábornok szünetet tartott és rám nézett.

– Mit csinálsz?

Fogalmam sem volt, de nyilván nem fogom neki ezt mondani! Még mindig ösztönből cselekedve a mágiámat az övébe irányítottam, abban reménykedve, hogy talán kipukkasztja, mint egy lufit. Az igazat megvallva, elképzelésem sem volt, mit fog csinálni. Lehet, hogy még több erőt ad neki.

A mágiám elvált a burgundi vörösétől és eltűnt.

Nagyszerű.

Ez… a legkevésbé sem volt hasznos, a francba is!

A korbácsütések folytatódtak, és ahogy záporoztak, nem tudtam visszatartani a kiszökő könnyeimet. Fejben számoltam a korbácsütéseket és a könnyeimet. Egyiket a másik után.

– Vidd az Elisavana királynő melletti lakosztályba – mondta a tábornok ugyanolyan kellemes hangon. – Mellette maradsz… – bökött rám az ujjával, ahogy az engem fogva tartó mágiát engedte szertefoszlani. – Mellette leszel a nappal és az éjszaka minden órájában további utasításig, vagy biztosan megtanítom neked, hol a helyed az udvarunkban.

Faolan megfordult és tisztelgett a tábornoknak, noha volt némi merevség a mozdulatában.

– Igen, uram.