Tiffany Trieu

Belső
gyermek

Tíz módszer
önmagunk
újranevelésére
és gyógyítására

– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Tiffany Trieu: Inner Child: 10 ways to reparent and heal yourself

Published in 2023 by Welbeck
An imprint of Welbeck Non-Fictional Limited
part of Welbeck Publishing Group

Text © Welbeck, 2023
Design and layout © Welbeck Non-fiction Limited, 2023

Fordította © Bakos Kata Dóra, 2024

ISBN 978 963 565 626 4

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Jogi nyilatkozat:
Ez a könyv nem hivatott helyettesíteni szakemberek tanácsait, kizárólag tájékoztató jellegű. A szerző és a kiadó nem orvos és nem pszichológus; a könyvben tárgyalt program megkezdése előtt ajánlott szakember tanácsát kikérni. A Welbeck Publishing Group és a szerző sem kifejezett, sem hallgatólagos formában nem vállal jótállást, továbbá kizárja a könyvben megtalálható bármely információ felhasználásából vagy alkalmazásából közvetlenül vagy közvetve származó sérülés, betegség, kár, haláleset, hátrány vagy veszteség miatti felelősséget.

„Mert előbb minden fölnőtt gyerek volt.

(De csak kevesen emlékeznek rá.)”

Antoine de Saint-Exupéry: A kis herceg

[Rónay György fordítása]

“Tất cả người lớn đều từng là trẻ em,
nhưng chỉ một số ít người trong số họ
nhớ được điều đó.”

Antoine De Saint-Exupéry

Tartalom

1. Ez a könyv neked szól

2. Belső gyermek, ki vagy te?

3. Elköteleződés önmagunk mellett

4. Biztonsági rituálék

5. Vizualizáció

6. Játék és kreativitás

7. Ássunk mélyebbre

8. A sebezhető belső szülő

9. Önbüntetés és önmegbocsátás

10. Egy egész falu támogatása

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Források

Ajánlott olvasmányok

Név- és tárgymutató

A szerzőről

1

Ez a könyv
neked szól

Az én történetem a szüleimmel kezdődik. Az 1970-es években a vietnámi háború menekültjeiként érkeztek az Egyesült Államokba – külön-külön tették meg az utat az óceánon keresztül, és szálltak partra az oregoni Portland kikötőjében. Egyedül voltak egy új országban, messze bármiféle érzelmi vagy anyagi támasztól, amelyben korábban részük volt.

Anyám és apám nem sokat beszélt a múltjáról, és mivel én magam sosem jártam Vietnámban, így kitalált helynek tűnt számomra. Szüleim szülőföldjéről csak néhány fekete-fehér fotóból alkothattam magamnak képet, továbbá apámtól, aki elmesélte, hogy az Egyesült Államokba érkezve egy ételekkel roskadásig telt hűtőszekrényről álmodott. És persze elképzelhettem abból a túlélési ösztönből és félelemből is, amely beférkőzött a mindennapi döntéseikbe. Együtt küszködtek, hogy feljebb jussanak, de nem azért, hogy magasra emelkedjenek a vállalati ranglétrán, hanem hogy otthont teremtsenek – otthont, ahol van elég ennivaló és pénz, hogy fedezze alapszükségleteiket.

Gyermekként nemcsak generációs szakadékot éreztem köztem és a szüleim között, hanem a más országban, más világban nevelkedés szakadékát is. A szüleim által vallott értékek – kollektivizmus, családi kötelesség és becsület – komoly konfliktusforrást jelentettek közöttünk. Különbözőségünket súlyosbította a tény, hogy ők fiatal felnőttkoruk nagy részét vietnámi földön töltötték, amely politikai zavargások, bombázások és háború színterévé vált. A túlélés volt a legfontosabb feladatuk.

Nem volt idejük és alkalmuk a menekülés során érzésekre, pláne álmokra. Tudom, hogy sok olvasóm, különösen a diaszpóra szülöttei, megértik ezt. Menekültek gyermekeként napjaim nagy része azzal telt, hogy kibékítsem a hatalmas ellentétet szüleim amerikai élete és az én amerikai létem valósága között. Megfigyeltem, ahogy a szüleim újra és újra félresöprik igazi érzéseiket, beleértve a pénzhez, a családhoz, sőt még az Amerikához való viszonyulásaikat is.

Végignéztem, amikor apám a hétvégéket inkább túlórázással töltötte, anyám pedig elrejtette bánatát.

Hallgattam, amikor azt hajtogatták: „A barátság nem számít. A család a minden.” Az életüket gyászolták, amelynek búcsút kellett mondaniuk.

Vagy amikor azt ismételgették: „Amerika a legjobb”, miközben gondosan számontartották, hány éve jártak utoljára Vietnámban.

Feláldozták a saját otthonukat, hogy megteremtsék azt gyermekeik számára, de én olyan otthonra vágytam, amely több mint az étel és a fejünk felett lévő fedél. Azt szerettem volna, hogy a belső értékeimet is lássák, ne csak a külső eredményeimet. Arra vágytam, hogy vegyék észre az érzékenységemet és az odafigyelésemet, ne csak a kemény munkámat és az engedelmességemet. Érezni akartam, hogy hibázhatok, mégis szeretnek. Azt akartam, hogy biztassanak a barátkozásra, és kérdezzék meg, milyen napom volt. Nyelvi akadályok nélkül szerettem volna kommunikálni velük, arra vágytam, hogy ne azt mondogassák, ne sírjak már, és ne söpörjék le a problémáimat. A szüleimet hibáztattam a fájdalmamért, azt kívántam, bár amerikaibbak lennének, bárcsak más emberek volnának. Még mindig van bennem egy kis hang, ami ezt súgja, de már tudom: az, hogy őket hibáztattam, csak még több sértettséget, fájdalmat és neheztelést hozott számomra. Ők megtettek minden tőlük telhetőt, én pedig készen álltam felnőni és önmagammá válni.

Ha együttérzek a szüleimmel, az nem jelenti azt, hogy a fájdalom, amelyet gyerekként éreztem, ne lett volna valós. Az ő küszködésük és az enyém valójában egyidejűleg létezett. Mégis, amíg rá nem jöttem, ki a belső gyermekem, pontosabban, amíg rá nem jöttem, hogy létezik egyáltalán a belső gyermek fogalma, addig nehezemre esett tiszteletben tartanom a saját érzéseimet és az övékét is. Hogyan lehettem volna dühös, szomorú vagy csalódott, ha a szüleim önmaguktól megtagadták ezeket az érzéseket? Olyan családban nőttem fel, ahol a szüleim nem voltak képesek érzelmileg támogatni, így
gyakran kerültem a saját érzéseimet, és inkább az övékéhez igazodtam, vagy alkalmazkodtam a szerintem várható reakcióikhoz.

Meggyógyítani a belső gyermekemet azt jelentette, hogy időt és energiát szánok saját érzéseim megélésére, ami sokkal nehezebb, mint ahogy hangzik. Hogy gondoskodom a felmerülő szükségleteimről, hogy ott vagyok saját magamnak még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy előbb magamra szánok egy percet, és csak azután állok mások rendelkezésére. Belső gyermekem meggyógyítása azt jelenti, hogy szünetet tartok, amikor arra van szükségem, ahelyett, hogy még keményebben dolgoznék, és a kiégés szélére kerülnék. Belső gyermekem meggyógyítása azt jelenti: hallgatok az intuíciómra, és úgy csinálom a dolgokat, ahogy én akarom, akkor is, ha szokatlannak tűnik.

A gondoskodás a belső gyermekemről azt jelenti, hogy újra meg újra tudatom a családommal, hol húzódnak a határaim, még ha fel is hördülnek: „De miért?!” A gondoskodás magamról és a belső gyermekemről azt is magában foglalja, hogy olyasmiket csinálok, amiket esetleg nem akarok, befizetem az adókat, és számomra nehéz dolgokat is elvégzek, segítséget kérek a barátaimtól.

Mindannyian azért vagyunk itt, hogy saját utunk során felfedezzük igazi valónkat. Ennek része az is, hogy kibontjuk magunkat az elvárások hálójából, amelyet a szüleink, gondviselőink és a társadalom szőtt körénk. Az utazás lényege, hogy hazaérkezzünk önmagunkhoz. Fontos tudatában lennünk, hogy ez sokféleképpen lehetséges. Ebben a könyvben arra fogunk koncentrálni, hogyan érkezzünk haza belső gyermekünk megismerése révén.

Miközben arra fókuszálunk, hogy szerető kapcsolatot ápoljunk saját belső énünkkel, az is átalakul, ahogy a barátainkhoz, munkatársainkhoz, esetleg a szüleinkhez viszonyulunk, akár jelen vannak az életünkben, akár nincsenek. A belső gyermekhez kapcsolódva észrevehetünk egy újonnan megtalált magabiztosságot, amely azonban mindig is ott volt bennünk. Izgatottan várom, hogy te is megtaláld saját belső csodád. Hajolj közel önmagadhoz, és figyelj. Talán végre otthonra lelsz, amely mindig is ott volt benned.

Ebben a könyvben megosztom veled, amit az életnek nevezett kutatási projektem során tanultam, vagy azokból a megbízható forrásokból és emberekből merítettem, akikkel utam során találkoztam. Bár ez a könyv az önsegítő irodalom kategóriájába tartozik, szeretném hangsúlyozni, milyen fontos, hogy támogatásra és közösségre lelj – a gyógyulási folyamat során ez időnként kihívást jelenthet majd. Észre fogod venni, hogy sok embert említek a könyvben, akik engem vezettek – mert valóban egy egész falu kell egy gyermek felneveléséhez.

Úgy örülök neked!

Tiffany (thanh nguyệt)

Ez a könyv neked szól

… ha kíváncsi vagy, milyen érzés biztonságos, támogató környezetet teremteni magadon belül.

A belső gyermek gyógyításának nem az a célja, hogy mostantól minden napunk pompás legyen. A cél az, hogy a belső gyermek tudja: a felnőtt énünk mellette áll, és szereti, különösen a nehéz napokon.

A könyvben sokszor utalok majd a belső és a külső világunkra. Külső világ az, amelyet felébredve magunk körül látunk, ahol a mindennapi életünk folyik – ahol fogat mosunk, beszélgetünk a barátainkkal, ebédelünk, köszönünk a szomszédoknak. Ugyanakkor létezik egy gazdag belső világ is, ahol az emlékeink, álmaink, reményeink, vágyaink laknak – tudatosak és tudattalanok egyaránt. Itt él a belső gyermek.

Belső és külső életünk elválaszthatatlanul fonódik egymásba. Amit eszünk, az befolyásolja a hangulatunkat; ahogy érezzük magunkat, az kihat a külső megjelenésünkre. Mégis azt tanultuk meg, hogy napjaink nagy részében a külső életünk gondozására koncentráljunk. Kapitalista társadalomban élünk, a produktivitásra és az eredményekre koncentrálunk, miközben elveszítjük a kapcsolatot az intuíciónkkal és a természetes ritmusunkkal. A problémák, amelyeken a külső életünkben változtatni szeretnénk, gyakran a belső életünkhöz kapcsolódnak. Ha a belső és a külső életünk – tőlünk függő vagy független okokból – nincs harmóniában, akkor belső konfliktust élünk át, amely hozzájárulhat a depresszióhoz, szorongáshoz és más betegségekhez. Ha törődünk a belső világunkkal, azzal törődünk a külsővel is.

Belső világunk és a belső gyermek megismerésével természetes módon együtt jár, hogy

•kifejlődik bennünk a bizalom önmagunk iránt, amelyet intuíciónak vagy belső tudásnak is hívunk,

•tudatossá válunk saját belső párbeszédünkre (önbeszéd, belső monológ), és változtatunk annak energiáin.

Akár egyetlen traumatikus eseményt éltünk át, akár visszatérő bántalmazás, elhanyagolás vagy bizonytalanság elszenvedői voltunk gyerekkorunkban, a belső gyermek megérdemli, hogy biztonságban és szeretve érezze magát. Bizonyos mértékig mindannyian sérültünk kiskorunkban. A gyermekkori trauma megjelenési formája az is, ha az életünkben jelen lévő felnőttek mindig hozzánk fordulnak érzelmi támogatásért, ha mindig költözünk, vagy ha piszkálnak, zaklatnak. De a trauma lehet nehezebben megfogható, társadalmi szintű is – például ha nem látjuk magunkat reprezentálva a köröttünk lévő világban.

Nem számít, hogyan nőttünk fel, mert most, felnőttként képesek vagyunk meghallgatni a belső gyermekünket, és úgy gondoskodni róla, ahogy azt korábban nem kapta meg. A felnőtté válás része, hogy tudjuk: hatalmunkban áll felismerni saját igényeinket, kérhetjük és meg is tudjuk adni, amire szükségünk van…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztő Orosz Ildikó
Borítóterv Lobotworks

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Mohave – SIL OFL