AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Irodalmi tanulmányok, kritikák

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-14-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Irodalmi tanulmányok, kritikák

Tartalom

Irodalmi tanulmányok, kritikák

RÁKOSI JENŐ

KISS JÓZSEF

MILKÓ IZIDOR

VÉSZI JÓZSEF

LÁNYI ERNŐ

RIPPL-RÓNAI JÓZSEF

NÉGYESY LÁSZLÓ

AMBRUS ZOLTÁN

KÖVESLIGETHY RADÓ

BRÓDY SÁNDOR

GÁRDONYI GÉZA

HERCZEG FERENC

KABOS EDE

BARTÓKY JÓZSEF

CSÓK ISTVÁN

PALÁGYI LAJOS

TÖMÖRKÉNY ISTVÁN

KÓBOR TAMÁS

CHOLNOKY VIKTOR

SZOMORY DEZSŐ

IGNOTUS

HELTAI JENŐ

SCHÖPFLIN ALADÁR

FERENCZI SÁNDOR

NAGY ISTVÁN

NAGY-BALOGH JÁNOS

SZILÁGYI GÉZA

SZINI GYULA

OSVÁT ERNŐ

RÉVÉSZ BÉLA

PÁSZTOR ÁRPÁD

GOMBOCZ ZOLTÁN

NAGY ENDRE

ADY ENDRE

A HOLNAP

KRÚDY GYULA

MIKLÓS JENŐ

MOLNÁR FERENC

BARTA LAJOS

MÓRICZ ZSIGMOND

SZABÓ DEZSŐ

ERDŐS RENÉE

MÓRA FERENC

BIRÓ LAJOS

BARTÓK BÉLA

DUTKA ÁKOS

GELLÉRT OSZKÁR

SOMLYÓ ZOLTÁN

GULÁCSY LAJOS

ZERKOVITZ BÉLA

LAKATOS LÁSZLÓ

BABITS MIHÁLY

DRÉGELY GÁBOR

KEMÉNY SIMON

HALASI ANDOR

BALLA IGNÁC

NAGY LAJOS

JUHÁSZ GYULA

GÁBOR ANDOR

SZÉP ERNŐ

KUNCZ ALADÁR

MOHÁCSI JENŐ

TÓTH ÁRPÁD

KIRÁLY GYÖRGY

KARINTHY FRIGYES

MÓRICZ ZSIGMOND

KEMÉNY SIMON

FÜST MILÁN

KASSÁK LAJOS

CSÁTH GÉZA

FÜST MILÁN

JÁSZAY-HORVÁTH ELEMÉR

BECZÁSSY JUDIT

SIK SÁNDOR

TURCSÁNYI ELEK

SZABOLCSI LAJOS

MAJOR HENRIK

VÁRNAI ZSENI

REMÉNYI JÓZSEF

VERSESKÖNYVEK

NADÁNYI ZOLTÁN

SÁNDOR IMRE

SZÁSZ MENYHÉRT

BÉKÁSSY FERENC

ENDRE KÁROLY

BARTALIS JÁNOS

FÓTHY JÁNOS

FÖLDI MIHÁLY

ZSOLT BÉLA

MARCONNAY TIBOR

BARTA SÁNDOR

BRÓDY LÁSZLÓ

TAMÁS ISTVÁN

JÓZSEF ATTILA

GELLÉRI ANDOR ENDRE

KISBÉRY JÁNOS

SZÉKELY TIBOR

SÉRTŐ KÁLMÁN

BERECZKI ANDRÁS

ÖNMAGAMRÓL

RÁKOSI JENŐ

I

Rákosi Jenő, fején hetvennyolc év terhével, írói munkássága félszázados fordulóját üli. Rátekintünk erre a főre, melyben, mint hóval koronázott kráterben, még ma is el nem pihenő tűz lobog, indulatok, szenvedélyek, élcek szikráznak. A Nyugat, melynek megindulása óta szívós és nem baráti ellenfele volt, szót kér ez alkalommal, mert a folyóiratnak, mely az irodalom hitével indult, s az értékek tiszteletét hirdette, kötelessége és jussa megállapodni előtte. Úgy vagyunk, mint a fegyverkovácsok. Nézzük őt, ki ura vitázó prózánknak, mestere a vívásnak - melyben a szúrás is meg van engedve -, csodáljuk őt, milyen élesre köszörülte a kardot, mellyel hadakozott, mennyire megedzette, kifente fegyvereit, s egy életmunka láttán elfog minket, az írás munkásait, a szakmabéli bámulat, a céhbeli lelkesedés, és a szerszámok tökéletességét figyelve egy pillanatra arról is megfeledkezünk, hogy társaink közül éppen a legnagyobbak és legtisztábbak felé suhintott velük a viadal során.

Mi ennek az írónak fő jellemvonása? Ezt felelhetnők: a harc. Rákosi Jenő sokak szemében az öreg, a "konzervatív", aki ellensége újabb irodalmi irányoknak, a haragos apa, kinek örökös perpatvara van a zajongó gyermekszobával, az aggályos "klasszikus", aki az egyéniség szabad kitörését szigorú szemöldökkel szemléli. Milyen hamis ez a beállítás. Igaz, hogy az újabb költői nemzedéket végzetesen félreértette, nem ott, ahol a maga politikáját szögezte az ő politikájuk ellen, amihez kétségtelen joga volt, de ott, hol politikát keresett abban is, amiben nem volt más, mint a szavak önmagáért való költészete, és nem értette meg a régi formák szétrobbantását, mellyel irodalmi pályafutását kezdte. Aki visszalapoz irodalomtörténetünkben, az látja, hogy annak idején őt is mint békétlent és garaboncásat könyvelték el, mint irodalmi rendetlenkedőt, aki nem ismeri a hűvös ész szabályát. Mert értsük meg az izmusok mai sokaságában, a futurizmus, expresszionizmus, szimultanizmus és dadaizmus korában, hogy az irodalom minden időben két végpont között mozgott, a klasszicizmus és romanticizmus között. Harmadik irány nincs, csak átmenet a kettő közt, ezzel vagy azzal az árnyalattal. Olyan két határvonal ez az irodalomban, mint a politikában a zsarnokság és forradalom. Aki klasszikus, az irodalmi zsarnok. Az tiszteli a hagyományt, az elődök kőbe vésett parancsait, az egyéniséget csak éppen átcsillantja zárt formákon át, nem érzékletes, hanem pontos, nem barátja a helyváltozásnak, ragaszkodik ahhoz, amit lát, és nagyon szívén fekszik, hogy kifejezésben se vétsen a hűség ellen. Aki pedig romantikus, az irodalmi forradalmár. Az piros frígiai sapkát csap a maga nyelvtanára, azért Victor Hugo, tágítja a formákat, hogy az egyéniség minden szeszélye beleférjen, a friss észrevevések rabja, érzékekkel élő és érzékekre ható, s nem ahhoz a valósághoz húz, melyet maga előtt lát, de melyet magában érez, tehát szertelen, bátor és kósza is, mert idegen országokban is egyformán otthonos.

Ezek az irányok, mióta emberek alkotnak, végzetes rendben követik egymást. Mozgás van, hullámzás is van, de fejlődés nincs. Bizonyos időközökben az irodalmi kifejezőeszközök hatástalanná válnak, és változatosságra vágyakoznak. Recehártyánk, mely kifáradt a fény túlságától, már észre se veszi a színeket, és a klasszicizmus pihentető vonalaira van szükségünk, hogy újra képessé tegyük a befogadásra. Majd ebbe is belefáradunk. Fülünk nem hallja többé a klasszikus mértékbe börtönzött ütemeket, a dobhártya disszonanciát, új, fűszeres ingereket, romantikus lármát akar. Amint a politikában a forradalmi cselekedetet, az akciót pontosan követi a természetes visszahatás, a reakció, úgy jönnek a klasszikus irodalmak után, melyeket néha a változó idők realizmusnak, naturalizmusnak, verizmusnak is neveznek, a romantikus irodalmak, melyek a korok igényeihez alkalmazkodva fölveszik az impresszionizmus, szimbolizmus, sőt dadaizmus nevét. Racine éppannyira klasszikus, mint Rovetta, a realista. És Byron éppannyira romantikus, mint August Stramm, az expresszionista. Már említettem egy ízben, irodalmi és politikai irány gyakran összeesik, például Shelley esetében, de még gyakrabban nem. Dosztojevszkij irodalmi forradalmár (romantikus) és politikai konzervatív (nacionalista-militarista), Zola ellenben politikai forradalmár (liberális-szocialista) és irodalmi konzervatív (klasszikus-naturalista).

Elkerülve minden irodalmi értékelést, melyet majd nálam avatottabbak végeznek el, messzebb korban, Rákosi Jenő alakját pusztán e művészetbölcseleti szemszög alatt óhajtom nézni. Akkor jelentkezett irodalmunkban, mikor már lezáródott a magyar dráma Kisfaludy Károlytól Szigligeti Edéig tartó romantikus korszaka, és a forradalom után Dobsa Lajos, Szigeti József és Kövér Lajos uralkodott, s jórészt földhözragadt, fakó szobadarabok, valóságot mímelő, szűk keretekbe zsugorodott, szószegény népszínművek uralkodtak. Az irodalom klasszikus (naturalista) korszaka volt ez, a klasszikus szót sem a közkeletű, értékelő, de a fönti, meghatározó értelmében véve. Ezeket a merev formákat 1866-ban Rákosi Jenő, a huszonnégy éves romantikus nemcsak széttörte, de egyenesen dinamitot vetett beléjük, mikor előállott ifjúkori és legjellegzetesebb játékával, az Aesopus-szal, mely a shakespeare-i szótárt és a vörösmarty-i szivárványt hozta, és a jelzők, az ékes-élces igék duzzatagon hömpölygő áradatát zúgatta végig a színpadon. Aesopus, a csúf rabszolga éppoly romantikus alak, mint Quasimodo, ki ég és pokol közt hánykolódik. Hangsúlyoznunk kell, hogy Rákosi Jenő az itthoni szűk hangnyolcaddal szemben éppen európai skálájával ért el hatást, s mint a Népszínház igazgatója, ő kötött először szerződést a franciákkal. Nyugati értékeket mentett át földünkre az, aki később a Nyugat legerősebb bírálója lett.

Ő alkotta meg ezt a szót is: nyugatos, melyet fölruházott bizonyos értelemmel, de - mi őszintén bevalljuk - sohase értettünk, mert a Nyugat nem jelentett határozott irodalmi irányt, csak az irodalomnak önmagáért való szeretetét és nagy követelményeket, melyeket elsősorban magunkkal szemben támasztottunk. Ezeken a lapokon kezdettől fogva egy gyékényen árult meg a tősgyökeresen magyar, népies próza, mely céljában tagadása az adomának, ennek az irodalmi cigányzenének, és a keserű magjából kifakadó új magyar líra, mely légies vonalaival az örökkévalóság felé törekedett. De egymás tőszomszédságában dolgoztak is mindig, ma is, a politika szélsőjobb és szélsőbal szárnyai, Rákosi Jenő, aki több jelentékeny tehetséget fedezett föl, de több olyan írót is, kinek nevét nem akarjuk most ideírni, nem méltatta figyelemre az újonnan érkezetteket, akik - ez már vitán fölül van - a magyar nyelv új lehetőségét és gazdagságát, szavaink új hajlékonyságát teremtették meg. Annak idején Gyulai Pállal viaskodott, ő, a fiatal, az öreggel, később Ady Endrével, ő, az öreg, a fiatallal. Gyulai Pál halhatatlant alkotott a magyar kritikában, Ady Endre pedig a magyar lírában.

Ezeket a tényeket meg kell állapítanunk, mikor egy ország ünnepli az írót, ki külsejében - töretlen testével, szépen megöregedett, magyaros arcával, meredek homlokával - rendkívüli ember benyomását teszi reánk. Ifjúkorában megbabonázta a magyar szó, és azóta egy életen át harcolt érette. Azt, hogy most friss és acélos nyelven vitázhatunk vele, nem kis részben neki köszönhetjük. Egy könyvtárra rúgnak azok a művei, melyeket a halhatatlanság igényével írt, de ugyancsak könyvtárat tennének ki azok az össze nem gyűjtött cikkei, karcolatai, vitái, melyeket halandóknak szánt, de halhatatlanok, mert bennük hiánytalanul nyilatkozik meg szertelen vérmérséklete, drámai és költői ötletessége, mely egy kisebb, nem szorosan művészi cél szolgálatában is irodalmi marad. Veuillot jut eszünkbe, a francia katolicizmus kíméletlen, bajnoki harcosa, kinek napi alkalmakra szánt cikkeit és röpiratait a remekművek mellé helyezik.

Rákosi Jenő valaha közzétett egy darabot, melynek ez a címe: Régi dal régi gyűlölségről. Nem ezt a dalt akarjuk megpendíteni. Azok, kik évek hosszú során át nyílt harcban szemben álltak vele, összeforradnak most a mesterségük szeretetében, és noha más-más utakon mennek a tökéletesedés felé, s nem változó hittel vallják céljukat, az el nem oszlatható ellentéteken át is érzik minden írói munka gyönyörűséges testvériségét.

Nyugat, 1920. november

II

Gyakran láttam őt robogó villamosról leugrani, vagy szaladni, kezében a kész kéziratával. Díszlakomák alatt pezsgőspoharat emelt a fehér, rózsákkal hintett abrosz fölött. Vastag, zsíros havanna füstölgött szájában.

Ősz végén, római útja után, meghűlt. A betegség tárgyi jelenségei majdnem jelentéktelenek voltak.

De betegszobájából kiszivárgott a hír, hogy visszautasítja az ételt. Hét csirkéből főzettek neki levest, napokig, fojtott tűzön, hogy erőre kapassák. Nem akart enni. Orvosaival, akik tüdőgyulladástól féltették, veszekedett, hogy hagyják az ágyában, fekve. Nem akart fölkelni. Szíve, az az acélos csodagép, mely több mint háromnegyed századig szakadatlanul működött, ímmel-ámmal teljesítette robotját. Nem akart élni.

Vitás, vajon a szervek indítják-e meg ezt a folyamatot, vagy a mindenen uralkodó központi idegrendszer, mely vezényel a szerveknek: "elég". Környezete csak azt tapasztalta, hogy közönyös, elzárkózik az élet elől.

Ma délután ötkor meglátogattam. Minthogy észrevételeimet nem közölhetem a nyilvánossággal, melyet egyelőre hímes tudósítások biztatnak, ide, a naplómba jegyzem föl, miképp folyt le ez a látogatás.

Villájának első emeletén, tágas, négyablakos dolgozószobájában ült, egy karosszékben, egyenesen, felöltözködve, lábait török kendőkbe bugyolálva. Az egyik ablak nyitva volt. Beáramlott rajta a metsző jeges levegő. Légszomj gyötörte. Sóhajtva vett lélegzetet. Köhögni szeretett volna, hogy könnyebben lélegezzék. Arca alig látszott halványabbnak, mint egyébkor.

- Rettenetes - pihegte, percek után. - Nincs levegő. Levegő nincs. Aztán az, amit látok ezeken az iszonyú napokon és éjszakákon, az a rettenetes. Amint megyek kifelé vagy befelé, nem tudom, hova. Csak ez van - a kezére mutatott - meg ez - a magas, diadalmas homlokára mutatott - meg ez - a mellére mutatott -, de az egész, az megszűnt, értse meg, az nincs többé együtt. Á, ha ezt el lehetne mondani.

Döbbenten hallgattam. Értelme, önelemző, bíráló ösztöne csorbítatlanul működött. Ha vele beszélgettem, sohase kellett a szerénykedés vagy hajbókolás álruhájába bújnom, mint aggastyánokkal való érintkezéskor szokás és ajánlatos. Ismert mindenkit, keresztül-kasul, kajánságig éles elméje tudta, hogy az illetők mit gondolnak. Most is tudta. Reám pillantott oldalt, a figyelemtől szinte sandán, gyorsan és okosan, mint egy öreg sas.

- Nem félek. Attól félek, hogy föl kell kelnem. Attól félek, hogy oda kell mennem a szoba másik sarkába. De a haláltól nem félek. Meggyógyulni? Újra kezdeni? Nem. Vége. Legyen vége.

Ez a keserűség, melyet egy hosszú élet tapasztalata tetézett, ez a tömény pesszimizmus, mely a fájdalomtól szinte megikrásodott, mélységesen megindított. Próbáltam átérezni, mint érezhet ebben a pillanatban. Magamra hagyatva tűnődtem. Lám, az élettagadás, mely az ifjúkorban kacér, tartalmas játék, ilyen az aggkorban, közvetlen a halál előtt. Egyszerű, kézzelfogható gyötrelem.

- Gyötrelem - vette át a szót, melyet csak gondoltam. - Golyót a velőmbe - kiáltott az Aesopus regényes költője. - Fölugrani, táncolni, míg össze nem rogyok.

Az ápolónő, a családtagok csitították. Erre magam is megszólaltam, ügyetlenül, vigasztaló, áltató hazugságokat kerestem, hogy majd látjuk őt az utcán, tavasszal. Úgy rémlett, nem figyel rám. A mennyezetre nézett, mereven, mással foglalkozva.

Fölkeltem, mélyen meghajoltam. Keze, mely eddig karosszéke karfáját szorongatta, éppoly görcsösen szorongatta eleven kezemet.

- Azt kívánom, fiam, hogy ne éljek. Ez az utolsó kézszorításom - mondta.

Nyugat, 1929. február 16.

KISS JÓZSEF

I

Kiss József, a vállán hetven évvel, elindul majd a jubileumi asztal felé, hogy egy ország gratulációját fogadja. A Hét egy pillanatra feltartóztatja útjában. Nekünk kell emlékeztetnünk az életének egy dátumára, mert a költő élete eleven folytonosság. Abban a szobában, ahol álmodik, nem ütnek az órák. Az óra - az időnek ez a dobogó szíve - áll. Föl kell keltenünk őt heverő pamlagáról. Mert a mi óránk nevezetes fordulót juttat eszünkbe. Harminc év híján egy évszázada nézi - önmagán keresztül - az életet. Ez a dátum neki nem oly jelentős, mint nekünk. A mezőcsáti szikkadt kenyér és a pesti kalács, az egykori kő és a mai koszorú közt nincs döntő különbség abban az egységben, abban az intenzív életérzésben, amely a született költő sajátja. Kopogjunk halkan az ajtaján, hogy ocsúdjon. Ablaka alatt trombitalármával száguld egy pozitív kor, amely síneket cövekel a kultúra végtelenbe nyúló országútján, gépeket eszkábál, aeroplánokat ácsol, de a technikai bravúrnál fontosabb az az álmodó, aki valaha azt írta, hogy az életünk felét elalusszuk, a másik felét pedig elhenyéljük, és a kornak, amely a valamiből többet alkot, számokból, adatokból, tudásanyagból mindig többet és többet akar elérni, mégis leginkább imponál a költő, aki a semmiből valamit csinál. Röpülünk már, de az az igazi repülő, aki motor nélkül röpül. Azt az adakozót ünnepeljük, aki csupaszon születik, üres kezekkel toppan a világba, és ezekben az üres kezekben láthatatlan kincset hoz.

Ő a jubileumát nem tekintheti sem elégtételnek, sem vigasztalásnak, sem valami fényes alamizsnának. Édes lehet elfáradni a művészetben, kiégni és elszenesedni, tudni, hogy a kezünk ismét üres, s aztán nézni az életünket, mint egy idegen életet. Az író ilyenkor igazán a saját maga objektív szemlélője. Még édesebb azonban soha meg nem öregedni. Kiss József tegnap a kezében tartotta egy kéziratát, egy készülő versét, és szemét - hetvenéves, öreg szemét - elhomályosította a könny. Még nem apadtak el a források, a hetvenéves forró patakok, s az élet eleven vize ma is öntözi a bűvös palántát, a poézist, vére, a termékeny, fűszeres vér ma is ritmusokban árad és apad. Ha maga köré tekint - reánk, akik most szólunk hozzá, a fiatalokra - azt hiheti, hogy az élet végtelen. Eleven tükrökben, fiatal arcokban nézte mindig az arcát. A barátai fiatalemberek voltak, akik a kisöccsei, az unokái lehettek volna. Ez volt az életelixírje és a művészi etikája. Sohase vétkezett a művészet ellen. Keleti filozófiája, a kejf megtanította arra, hogy a poétának az álmai "termékeny lustaság"-ban érnek meg. Nem volt benne semmi mohóság, alázatos volt az életével, a lelkével szemben, s megvárta, amíg a garabonciás ritmusok hozzá alázkodnak. A versei születtek. Nem akarta, hogy a föld egy évben kétszer teremjen neki, s nem akart a tőkéről egy évben két gerezdet szüretelni. Borát a nap érlelte meg. Virágait a szellők dajkálták. Talán innen van, hogy a költészete egyenrangú az élettel, az aszfalt és a villany álmodójának látjuk őt ma is, s a modern magyar poézis kezdetét benne keressük. Egy kort zár le, és egy kort kezd el. Az ízei a múltból valók, de pikánsabbak, mint a múltéi, és a verseit úgy olvassa a nem literátus olvasó, hogy az írója nevét is elfelejti, és a saját költeményeinek tudja. Nemrégiben egy vidéki szalonban láttam egy szomorú polgári remekművet, egy gipszangyalt, aki egy könyv fölött a karjára hajoltan méláz, a gipszkönyvébe a polgári művész egy verset karmolt bele, és ez a vers az, hogy: "az én aratásom egy marék virág". Nem tudtam meghatottság nélkül nézni a gipszangyalt. Jellemzőnek találtam arra a költőre, akit itt jellemzek. Az irodalmi halhatatlanság frázisát most ne bolygassuk. De ott az isten háta mögött éreztem valamit a távoli fuvallatából. Nem az égi angyalok a költőé, hanem a földi angyalok. A kis gipszangyalok, a fehérvarrónők, a fiatal lányok, a szegény polgárok és a gazdaglelkűek szeretete, ez az övé, övé a mai élet, és nevét a mindig megújhodó élet veszi majd ajkára.

Vajon merre kanyarodik el, milyen utcákon, milyen tereken a kocsi, amely a jubileumára viszi? Akármerre megy, akármily utcákon és paloták mellett, neki hosszú zarándokút lesz ez az út, és a kocsiban ülő agg poéta emlékezik majd, a hirtelen felcseperedett palotákban törpe viskókat lát, s a mai magyar kultúra palotája is egy szegényes kunyhóra emlékezteti, amelyet valaha a tulajdon keze rakott - gyengéden és lassanként -, mint egy fecskefészket. Magyar emlékekkel van beszegve az útja. Parfümjét, amelyet kristályfiolákba zárt, magyar rózsákból szűrte, kincseit a magyar szegénységből gyűjtötte. Messze hírnökök nemigen jelennek meg magyar költő jubileumán. Victor Hugo az írói ünnepén az összes európai követek előtt ezt a szót mondta ki: Európa. Kiss József kevesebb emfázissal, de melegebben így szól majd: Magyarország. Nem hősi korban született. Emlékei intimek. Emlékezik a vidéki lankákra, a magyar bor zamatára, a budapesti influenzás hajnalokra, a főváros kénkősárga egére s a balatoni délutánok aranyára. Nincs tengere: csak Balatonja. Nincs Versailles-a: csak Gödöllője.

Itt, a keleti határon, ahol divat harmincéves korban megvénülni, egy gesztus után elfáradni, egy siker után megalkudni, egy könyv után elhallgatni, egy csók után meghalni, diadalmas látvány az évek és a sikerek teljességében célhoz érni, zsenialitás hetven évig élni. Az út kezdetén állók némán nézik azt a kocsit, amely a beteljesülés felé megy, az út kanyargó magasa felé, és egy művészet érett egészében jövőjük ígéretét sejtik. Az országot tele lehetne rakni tragikus torzóval, szobrokkal, amelyeknek hiányzik a karja, kövekkel, amelyek egy hősi gesztust mutatnak, és azután lebuknak a semmibe. Kiss József útja - egész munkája - e szobrok közt visz el.

Csonka szobrok állanak neki őrt.

A Hét, 1913. november 30.

II

Kiss József nekünk, magyaroknak az idillt jelenti. Azt is mondhatnók: a béke jellegzetes költője. Ami egy pihenő és élő nemzedék kincse, ezüst, szőnyeg és elefántcsont, villanyfény és szellem, szivarfüst és csevegés, a kultúra krémje és pezsgőtajtéka, az mind meglelhető pompakedvelő művészetében. Esztergályosa és gyémántköszörűse drága magyar szavainknak. Egy hősi, demokratikus kor után érkezett, amikor a csillagot a katonakabát rézpitykéjéhez hasonlították. Szerepe az volt, hogy a rézpitykét hasonlítja a csillaghoz. Szegény és fájó polgári életünket kellett magasba emelnie, az aszfalt prózáját, legendát teremtett abban a korban, amelyben telefonnal, távíróval és központi légfűtéssel dicsekszik, s kis állomásait többnyire csak villamosmegállók vagy kávéházak jelzik. Megmentette számunkra a mesét, az "örök mesét". Vele vonult be a magyar költészetbe a szavak önmagáért való fényűzése. Annyi szín és ékkő van könyveiben, hogy a nyugat-európai ember önkéntelenül a magyarság útjára gondol, amely valaha keletről vándorolt ide, arról a világtájról, ahol a mesék ma is otthonosabbak, mint egyebütt.

Most ez a költő, aki életével és munkáival két történelmi és irodalomtörténeti kort hidal át - halkan és zaj nélkül -, egy háborús verseskönyvet ad kezünkbe. Kiss József ma hetvenkét éves. De a hetvenkét éves aggastyánnak nem adatott meg a nyugalom. Koszorúkkal, festményekkel és perzsaszőnyegekkel ékes művészszobáján is dörömböl a jelen, s amikor álomra hunyja szemét, vagy amikor deres téli hajnalokon ocsúdik, hallja ablaka alatt a budapesti körúton hadba vonuló menetszázadok dalát. Vajon milyen az ő háborús lírája? Legtöbb költő - nálunk is, külföldön is - lámpalázat kapott a háború roppantságától. Oly sok emlék, hang és följegyzés maradt ránk régi háborúkból, hogy a költők akarva, nem akarva bizonyos szerepet osztottak ki maguknak. Utánozták a régi háborúkat és a régi háborúk költőit. Mindig nagyon magasan kezdték. Így aztán nem is költők, csak színészek, akik történelmet játszanak. Kiss József nem vágta magát "póz"-ba. Nem harci verseket, de háborús verseket írt. Ő, aki 1849-ben - kisgyermek korában - látta a magyar faluba beözönlő oroszokat, 1915-ben hallja a futó oroszok lábdobaját. Bibliain egyszerű és természetes. Hangját épp azért halljuk meg a gránátok és srapnellek pokoli lármájában, mert nem lármás. Csak énekel a szenvedőkkel, és pereg a könnye, amely vér, a lélek fehér és forró vére.

Versei pedig nemcsak "rongyos vitézek", akik ziláltan, a történelem rendbontó zavarára való hivatkozással lépnek elénk, mentegetőzve, de készen, a költészet tündöklő eleganciájával. Kiss József, akinél a költészet nem afféle fiatalkori mámor volt, az utóbbi tíz évben koronázta meg fejlődését, amikor olyan hangokat talált, amelyek rokonok a nagy modern primitívek és a gyermeklélek álmaival. Szerenádot ad a halott hősöknek; megkocogtatja a fakereszteket, dalol, nehogy elunják magukat szegénykék, s csak annyit mond: "Tiszteltet az édesanyátok..." (Szerenádok). Hívja vissza a földönfutó álmot: szálljon le a szőke és fekete szempillákra (Elbujdosott az álom...). Énekel a magyar kenyérről: a búzaszárról, amely acélos, mint a magyar föld fia (Zsoltár a kenyérről). Itt groteszk és hatalmas balladája a béna hősökről: egy ódon dal, amelyben mese és valóság fantasztikusan ölelkezik (Ballada a lábakról). Mindez mélységesen korszerű. De túl ezeken, az aggastyán költő szerelmet vall a művészetnek, egy megrázó önvallomásban, amelyben - élete telén - csak az álomlátókat, a bűbájosokat, a varázslókat hirdeti boldognak (A gnóm). Ebben a költeményben ér delelőpontra művészete, amely évek és korok tapasztalatai által sem tudott elnehezedni, csak mélyült és egyszerűsödött, s ma is az a termékeny démonizmus lelkesíti át, amely a fiatal rajongókat és a vén népmeséket.

Szeretem ezt a könyvet, mert szép, de száz év múlva is szép lesz. Maradandó emléke a háborúnak. Föllelem benne a régi művészi pompát és a szenvedések pompáját. Valahogy kiteljesedett vele a költő világnézete: erkölcsi magaslatokba emelkedett. Egykor, fiatal korában, amikor keleti verseit írta, azt énekelte, hogy a költő csak hármat szeretett: "a dalt, a lányt és a kerevetet". Ma ez a költő sokakat szeret. Szereti az embereket, mindenki testvére, aki szenved.

Szeged és Vidéke, 1915. december 17.

III

Egy decemberi délben, régen, nagyon régen fölkerestem A Hét szerkesztőjét. Ágyban feküdt. Nem volt beteg, hanem verset írt azon a napon, és szokása szerint ilyenkor nem kelt föl. Minden erejét a versnek tartogatta, szelleme éberségét, figyelmét, felfogókészségét nem engedte bénítani semmi által, a testi mozgást is kerülte, ajtaját becsukatta, telefonját kikapcsoltatta, az asztalán levő villanylámpát meggyújtotta, s lábujjhegyen járt körötte az egész ház. Kiss József dolgozott. A selyemperzsáktól derengő szobában, párnáktól körültámasztva trónolt a rengeteg ágyon, melynek sárga paplanán rajztábla hevert, ráfeszített ívpapírokkal, körötte sok-sok hegyesre faragott irón, hogy kellő pillanatban keze ügyében legyen, s ne rebbenjen el a végzetes ige, mely csak ritkán jelentkezik és hamar eltűnik. Karcsú pohárka állott mellette, pár ujjnyi francia pezsgővel. Egyiptomi cigarettát szívott, kedves cigarettáját, a vastag Dimitrinót. Királyian szolgálta ki azt a művészt, aki alkotott. A rajzpapíron, melyre gyöngybetűit rótta, csak lassan nőttek a sorok. Több napi munka látszott ezen a kéziraton, áthúzott szók, gyakran kettő-három egymás fölött, törlések és betoldások, egy rím, mely még nem lelte meg párját, egy utalás, melynek értelmét csak ő tudhatta, mindenütt küzdelem a megfoghatatlan szépséggel, melyet rabul kell ejteni, tusák és harcok nyomai, akár a csatatéren. Azok a dalok, melyeket a könnyedségük röpített, és énekelni lehetett, muzsika nélkül is, így születtek meg.

Most, hogy írok a költőről, ki egy hosszú és dicsőséges pálya után meghalt, hetvenhét éves korában, erre emlékezem. Amit elmondtam, külsőségében is jellemző reá és költészetére. Szeretetet mutatott a szépséggel szemben, és öntudatos gondot azzal szemben, amit leírt. A költő és művész együtt volt. Akkoriban a művészet öncélúságát még forradalmi tannak tekintették nálunk, közel se ment át a köztudatba annyira, mint ma, s a fiatalember, ki átlépte küszöbét, vonzódást érzett ehhez az aggastyánhoz. Minden a költészet, az élet is csak azt szolgálja. Nála ez nemcsak művészi felfogás, hanem minden írásának értelme, egész életének tanítása. Vannak költők, nagyok is, kik belekapcsolódnak a politikába, erkölcsi elveket vallanak, újítanak, merész igazságokat állítanak és fogadtattak el, a szépség lendületével, de ő nem ezek közé tartozott. Nem törődött soha politikával, nem is érdekelte, erkölcse a művészet volt, s az élettel szemben csak irodalmi becsvágya maradt meg, és ha küzdött a megélhetésért, csak verseire gondolt, azokra, melyeket még meg kell írnia. Soha gőgösebb művészt nem láttam. Egy rongyos ifjút, ki jó verseket írt, többre becsült, rokonabbnak érzett, mint akármelyik közéleti nagyságot. Ez a l'art pour l'artban való föltétlen hite pedig végigvonult művészetén. Ha énekel magáról, a költőt énekli. Legszebb verseiben, melyeknek sorai vérünkké váltak, mindig ez a visszatérő dallam. Jelmondata, melyet fiatalon ír, áll reá:

Az én mezőmön nem értek kalászok,
Az én aratásom egy marék virág.

Csak ennyit akart a virágarató. Aztán hogy öregedett, kétségbeesetten fohászkodott föl:

Seherezáde, kit Múzsának keresztelt a pogány,
Ó, mért hagysz magamra életem alkonyatán?

A szem arra való, hogy a szépet lássa, más értelme nincs:

Ó, csak te, csak te ne hagyj el engem,
Ó, csak te, csak te maradj meg épen,
Én aranykelyhem, amelyből iszom,
Az örök szépség kristályitalát.

Később a formák között élő művész harcot kezdett, kilépett zárkózottságából, de csak akkor, mikor a becsvágy szólította ki, s lapját, A Hét-et, mely elsőnek adott helyet az igazi irodalomnak, és hosszú évekig uralkodott az irodalmi közvéleményen, fölváltotta a Nyugat, mely új utakat nyitva, szükségszerűen átvette a törvénylátás örökét.

Időm lejárt, hanyatlik a napom,
Ifjú titánok, üssetek agyon.

Milyen megindító ezzel a mozdulatával, elfogultságában, tüzes türelmetlenségében is az a költő, kinek első és utolsó gondolata a művészet.

A művészet tisztelete, akarata ellenére, mégis a fiatalabbakhoz csatolta. És a versről való nézetei is sok tekintetben hasonlítanak a miéinkhez. Kiss József a ritka poéták közé tartozott, ki prózát alig írt, elvont értekezést soha. Írásban nem is tett olyan vallomást, melyben értelmezte volna alkotását. Másokat szívesen beszéltetett erről-arról, meg is hallgatott egy-két elméletet, de mindig azt mondotta, hogy ő "cigány" akar maradni, aki hegedül, és nem tudja a kottát. Annyi bizonyos, hogy mint A Hét szerkesztője gyakran ösztönösen mutatott rá a vers törvényére, s gyűlölte a laposságot, a hétköznapit, a jelzőt, mely nincs pontosan a helyén, észrevette, melyik szónak nincs elegendő érzés- vagy gondolatfedezete, és meghallotta a süketen csengő sort. Itt sok öntudatot árult el. Elejtett szavaiból össze lehet állítani, mit tartott jó versnek. Nézete szerint a verset dalolni kell, csak akkor van jogunk verset írni, mikor a próza már nem elég, s az, amit értelmi módon kifejezni nem tudunk, amire a gondolat kevés, ami zenét kíván, egyszerre életre kívánkozik, és mindjárt formában jelentkezik. Poe és Verlaine, akit csak közvetve ismert, fordításokból, hasonlót hirdetett. Annyira világosan látta ezt, hogy magára is alkalmazta, és balladaköltészetét, mellyel népszerűségét szerezte, alá állította a pársoros lírai verseinek, melyeknek maradandóságot jósolt. Valóban, ő elsősorban lírai költő, a kis dalok mestere. Annak idején a kordivatnak hódolva balladákat írt, s Arany János nyomán, aki ezekben a tragikus rajzokban természetes kétségeit, önvádló lelkének kísérteteit tárgyiasította, ő is a lelkiismeret-furdalást vázolta. Itt azonban csak néhány színe új. Igazán lírai költeményeiben nyilatkozik meg.

Mindenekelőtt tiszta a hangütése, az intonációja. Biztosan kezdődnek versei, egy-egy sorral, mely magában zárja az egészet, és később kibomlik, a többi sorokban.

Te halvány szőke asszony,
Kit lelkem úgy imád...

Vagy:

Vigyetek ki a hunyó napsugárra,
Tegyetek arccal napnyugat felé...

Vagy:

Az örök szépnek, örök ifjúságnak
Utolsó álmát veled álmodom...

A melódia ez, mely mentes minden disszonanciától, lágyan és puhán, arányos ívben száll fölfelé, a dal, mely egyszerűségével hat, anélkül hogy népies lenne. Közel van hozzánk, mert tulajdona a modern líra két fő sajátsága: a zeneiség és festőiség. Az elsőre a Hortobágyon... című versét idézem, a másodikra a Jehova első szakaszát, mely színrakásával elfeledhetetlen. Az azonban, amit kifejez, már nem egyszerű. Ő a nagyváros költője. Budapest volt kedves városa, csak itt érezte magát jól, ha egy-két hétre elutazott külföldre vagy vidékre, betegesen vágyakozott haza. Nem is tagadja ezt, és ami akkor még merészség volt, verset írt az Andrássy útról, akár mások a rónaságról, a háztetőkön hintáló sürgönydrótról, melyet ágyából lát, az aszfaltról, arról, ami előtte van. A képzelethíjas emberek sokáig azt hitték, hogy a távoli mező, éppen messzeségénél fogva, "költőibb". Kerülni kell, ami nekünk, városiaknak éppoly otthonos, mint a mező, és éppoly tartalmas, mert életünk szentelte meg. Mindig bizonyos bátorság kell ahhoz, hogy a haladó idővel az újak egyenként belementsék verseikbe az új tárgykör szavait. A népies költők a negyvenes években éppígy harcoltak az akkor uralkodó szobapoézis ellenszenvével, mikor a pacsirtát, kalangyát, petrencét emlegették, mint 1885 körül a városi poéták, kik a növekvő város lelkét szólaltatták meg. Az Influenza már egészen nagyvárosi kép.

A háztetőkön vékony hólepel
És fenn az égbolt kénkősárga...
Ide-oda himbál a vasfonál,
A város villamos abroncsa.
Alkonyodik. A messze zaj kihal.
S várom, hogy fényét ezer lámpa ontsa...

Ezek a foltok, melyek az orosz realizmusra méltók, s akkor legföllebb elbeszélő prózában kaphattak helyet, izgatóan érdekesek, újszerűek voltak egy költemény mértékes soraiban, s ma is szépek. Kiss József nem állott meg, késő aggságában is talált hangot, a gyermeteg öregség a gyermeteg dalt művelte, a mese selypítő varázsa igézte meg, s úgy fejlődött, hogy egyszerűsödött. Itt is érintkezett a modern lírával. "...A gyöngyszem pörög Istentől a báj s a mese örök..." Több csodagyermeke van a magyar lírának. De ő, ki férfikorában kezdett írni, a magyar líra csodaaggastyána volt.

Nem vállalkoztam arra, hogy megrajzoljam költői arcképét, sem arra, hogy az irodalomtörténet nevében lássak igazat a Szfinx nagy költője fölött. Ezen a helyen csak azt óhajtom kimutatni, hogy művészettiszteletében, mely egyéniségének lényege, egyetlen életakarata, zeneiségében, festőiségében, nagyvárosi mivoltában és később gyermeteg egyszerűségében mennyire rokon a mai lírával. 1848-ban látta a szabadságharcot, mint gyermek, és volt emléke az 1849-es forradalomról is, aztán átélte az 1914-18-as világháborút, és túlélte az 1919-es forradalmat. Kortársa volt Arany Jánosnak, Gyulai Pálnak, Vajda Jánosnak, Reviczky Gyulának s Ady Endrének is, és azok, akik ma írnak, nem hazug betűkből tesznek koporsójára koszorút.

Nyugat, 1922. január 16.

IV

Húszéves se voltam, amikor 1905-ben bemutattak A Hét szerkesztőjének.

Egy reggel fogadott a magánlakásán. Elolvasta mindig zsebemben levő összes műveimet, melyek csak néhány költeményből álltak, s alig rúgtak többre egy-két oldalnál, aztán munkatársául szerződtetett.

Félek, hogy a mai olvasó, aki a mozgalmas jelenben él, és járatlan ebben az örökké letűnt, eseménytelennek tetsző, de tartalmas irodalomtörténeti korszakban, ezt a tényt közel se látja oly életbevágóan fontosnak, mint akkoriban én. De állítom, hogy nem kis dicsőség volt. Gyakran az érdemesebbek, a kiváltságosak is hiába vágyakoztak arra, hogy bekerüljenek a költő perzsaszőnyeges, műtárgyakkal gazdag dolgozószobájába, ahova maga a múzsa is rejtekajtón juthatott be.

Kiss József ebben az időben a költőfejedelem volt. Talán az utolsó költőfejedelem Magyarországon. Kétségtelen, utána is akadtak kisebb és nagyobb költőfejedelmek. De ezek már nem mindig uralkodtak alkotmányosan. Sokan közülük államcsínnyel szerezték meg hatalmukat, önmaguk nyomták fejükre a koronát, vagy a tömeg ingatag szeszélye sodorta őket a trónszékre, s ideig-óráig tartó népszerűségük után visszabuktak a semmibe, ahonnan kiemelkedtek. Ő a tehetsége kegyelméből országolt, hosszan és békésen. Az írói rend zászlósurai emelték magasba, közös akarattal. Éppen ezért nagy volt a tekintélye. Aki elhagyta dolgozószobáját, arra a többiek úgy tekintettek, mint hajdan a miniszterelnökre, aki a királytól távozott. Igyekeztek elfogni őt, megszorítani a kezét, melyet imént még a kegyosztó kéz szorított meg, kikérdezni, hogy milyen kedvében van az, akitől a sorsunk függ, mit mondott, lehet-e vele beszélni, s főképp, lehet-e tőle újabb előleget kérni.

Határozottan sok minden hasonlított itt a forradalom előtti időkhöz, az ancien régime-hez. Többek közt az is, hogy kora reggel fogadott bennünket, akár a francia király az ő nemeseit, akik egy meghitt, de mégis szigorú szertartás során az ágyához vitték friss hajnali üdvözletüket, és régi, soha el nem múló hódolatukat. Ő is ágyban feküdt a fogadások alatt. Többnyire cigarettázott. Azokat a vastag, aranyvégű Dimitrinókat szívta, melyek acélkék füstjükkel, mézes zamatukkal a teljes békét idézték emlékezetembe. Villanylámpája a kisasztalkán állandóan égett, feleselve a verőfénnyel. Csészék álltak itt már üresen az őrölt kávé finom maradékporával, egy reggeli tivornya emlékéül, konyakospohárkák, a kéziratok közé elkeverődzve bankók, s hanyagul odavetett rézfillérek között aranyak csillantak felénk, melyeket esetleg azonnal tiszteletdíjul kaphatunk néhány rímünkért vagy egy ötletünkért. Azonnal éreztük, hogy itt más rend van, mint egyebütt. Éreztük, hogy ez a rendetlenség egy más élet rendje, s az az erkölcs, mely ott künn szinte korlátlanul uralkodott, a józanság és szorgalom ezen a küszöbön megszűnt. Hihetetlen, hogy egy bérház harmadik emeletén miként zsúfolódhatott össze ennyi különösség. Dolgozószobája végre egy polgári lakáshoz tartozott. De a lakás volt ennek a függeléke, s nem megfordítva. Az élet, mely odabent folyt, attól függött, hogy mi történik itten.

Ezt a hangulatot mindenekelőtt a ház ura árasztotta, aki füstfelhőiben dőzsölve tétlenkedett, s közben láthatatlanul dolgozott. Ruhái egy széken lógtak, a csöpp kabátkája és a csöpp mellénykéje, mint a Hófehérke gyermekelőadásán a mesebeli törpék zubbonykái és köténykéi. Kis, törékeny testet kapott a természettől, meglepően arányos tagokkal. Ez az aggastyán egy gyermek volt. Lélekben is gyermek volt, a költészet felelőtlen gyermeke, aki a művészet felelősségét támasztotta magával szemben. Sárga paplanán rajztábla hevert, kifeszített rajzpapírral. Furcsa ákombákomok és ábrák rémlettek rajta, megannyiszor áthúzott sorok, betoldások és utalások, melyeket az avatatlan holmi mérnöki tervezetnek vagy térképnek vélhetett volna, holott csak egy lassan készülő költeménye sorait vázolta oda, egy szellem kalandozását az űrben, a papír korlátlan fehérségére a maga meghatározó délköreit és fokhálózatát. Egy ilyen telis-teli írt rajzpapírból gyakran csak négy-öt végleges sor került ki. Néha még annyi sem. Hegyezett irónok ütegje sorakozott előtte mindig harcra készen. Valami szent lehet az írás - gondoltuk -, a betű pedig fontos, legalábbis olyan fontos, mint az, amit jelent.

Ha dolgozott, bezárta ajtaját. Nem létezett számára senki és semmi. Házanépe suttogva, lábujjhegyen járkált, mint akik valami csodát várnak. Ekkor egész nap nem kelt föl. Sokszor napokig is ágyban feküdt. A teremtés rendkívüli folyamat, rokon valami lázas betegséggel. Kímélte erejét. Azon igyekezett, hogy belőle semmi se menjen veszendőbe, hogy teljesen összefogja, központosítsa, hogy szerveinek működése is azt a célt szolgálja, melynek szolgálatába állította életét. Ahogy egy művészhez illik, konokul önző volt ilyenkor. Kényeztette magát, mint egy gyermeket. Piskótát, gyümölcsízt evett. Megjutalmazta magát, mint egy király. Pezsgőt kortyintgatott. De ahogy egy művészhez illik, végletekig kegyetlen is volt önmagához, árkon-bokron hajszolta az ábrándját, éjjel-nappal gyötrődött, s mindaddig nem nyugodott meg, amíg meg nem találta az egyetlen megoldást, a tökéletest, melyen ő már nem tud többé változtatni. Az az egyszerűség és az a közvetlenség, melyről beszélni szoktak, bamba mese. A művész ezekhez mindig a bonyolult kacskaringóin és útvesztőin jut el.

Prózát csak fiatal korában írt, kénytelenségből, s később, mint szerkesztő, kötelességből, apró, pár soros dolgokat, előszókat, észrevételeket. Az ő anyanyelve a vers volt, akár a keletieké, a perzsáké, a japánoké, a kínaiaké, akik lelkük mélyén még ma is csak a kötött beszédet tartják irodalomnak. Ő nem ezt a hitet vallotta. Tudta, hogy aki prózát ír, az nem gyalogosan jár, hanem egy másik lóra ül. Tudta, hogy a próza egy másfajta repülés. Tudta, hogy itt varázsa van a józanságnak és az áttekintésnek, pompája a szürkeségnek és dísztelenségnek, hajtóereje egy-egy csontos, izmos szónak, mely a helyére kerül. Csodálatos füle volt hozzá. Ha valamit fogalmazott, órákig elbabrált mondataival, csiszolgatta, élesítette, mint a gyémántköszörűs. Mennyire utálta ilyenkor a "színes", "költői" fordulatokat. Mennyire megvetette ilyenkor a "nagyon szép"-et, hogy az igazat és a találót válassza. Ellentétben azzal, amit nálunk a közhiedelem tart, a jó költők mindenütt a világon jó prózaírók is voltak. Ő is az volt. De mindenekelőtt értett hozzá. Nyelvismeret, világirodalmi tájékozottság nélkül biztosan rátapintott arra, ami fontos, s már e század első éveiben érezte azt, amit a franciák és az angolok csak most tisztáznak. Sokszor azt kell hinnem, hogy ebben a fajtája, ösztöne is segítette, mely évezredes hányattatásában arra kényszerült, hogy farkasszemet nézzen a valósággal, s hogy becsüljék őt, becsülni kényszerült mindent, ami van, mindent, ami kézzelfogható és érzékelhető, a legdurvább anyagot is, a fémeket, a kelméket, hogy meg tudja különböztetni az aranyat a sárgaréztől, a nemes gereznát az ócska szűcsárutól, s mint orvos meg tudja különböztetni az egészséges tüdőt a betegtől, szóval, hogy ez a múltba visszanyúló, ősi és sugallatos ösztöne, mely valaha az önfenntartási ösztönből fakadt, s éppen olyan erős lett, mint az, vezette őt akkor is, amikor az írásban rámutatott arra, hogy mi az igaz benne, és mi a hamis. Ebben a tekintetben nevelője volt egy egész nemzedéknek, melyből sok jeles prózaíró került ki. Lehet, hogy folyóiratának prózája ma már kissé kacérnak és magakelletőnek tetszik, de ez a maga korában üdvös visszahatás volt az általános laposság és pongyolaság ellen.

Amit ezen a téren művelt, irodalomtörténeti jelentőségű. Elveit sohasem vetette papírra. Az elméletek nem érdekelték. Gyakorlatban mutatta meg, hogy mi a teendő. Sohase felejtem el, milyen ámulat fogott el, amikor egyszer, a jelenlétemben fésülgetett valamilyen kéziratot, s szerkesztői irónja mindig a kellő helyen csapott le, és irtotta a sorokat, gyérítette, gyomlálta a mondatokat, míg végül az egész kitisztult, megvilágosodott. Tőle tanultuk valamennyien, hogy a mi mesterségünkben a kevés gyakran több, mint a sok, azt, amit nemrég egy francia író így fejezett ki: "Minden kihúzott mondat aranyat ér", s azt, amit ma egy másik francia író így fejez ki: "A jó író mindennap felejt egy szót."

Pesti Hírlap, 1933. október 15.

MILKÓ IZIDOR

Az első író, kit életemben láttam, Jámbor Pál volt, Hiador, Petőfi kortársa s ellenfele, ki már meggörnyedve, ráncosan, aranysárga arccal bandukolt a szabadkai utcán, vásott ruhában, kezében egy esernyővel. Később, mikor hétéves lehettem, megmutatták nekem Milkó Izidort is. Ő volt a második író, akit életemben láttam.

Mögötte már tisztes irodalmi múlt állt, több könyv, melyet kitűnő emberek is elismeréssel fogadtak. Tudták róla, hogy Vajda János, Reviczky Gyula, Vadnay kortársa, emlegették élces "tárcaleveleit", elmésségét, műveltségét. Alig írt már a budapesti lapokba, a helyi újságokba is csak alkalomszerűen, mikor a szerkesztők megrohamozták. De semmi keserűség nem érzett rajta. Vidáman járkált közöttünk, kik fölnéztünk rá, beszélgetett a városi urakkal, kik tisztelték, megfordult társaságokban, kávéházakban, hol kellemes megjegyzéseivel szórakoztatta asztaltársait, anélkül hogy bármikor is szóba hozta volna az irodalmat. Noha barátjai, kikkel együtt kezdte pályafutását, akkor már rég elhaltak mellőle, ízig-vérig modern embernek látszott. Szabadkán élt mindig. Nyár felé vette angol bőröndjeit, becsomagolt, eltűnt, két vagy három hónap múlva érkezett vissza, s akkor tudtuk meg, hogy Rómában vagy Párizsban járt, másoktól, mert ő ezt sem emlegette.

Önkénytelenül is kapcsolatba kerültem vele. Nyolcéves koromban elhatároztam, hogy köszönök neki. Ez a köszönés, mely nem kis mértékben foglalkoztatott, sikerült. Egy nyári reggelen, mikor szembejött világos nadrágjában, megemeltem előtte eléggé elfogulatlanul matrózsapkámat, ő pedig visszaköszönt, nyájasan, európai szívélyességgel, a Fővárosi Lapok bájos modorában, annyira észrevéve, megtisztelve engem, ki nem ismertem őt személyesen, mintha nem is gyermek, hanem nagy ember lettem volna. Ez hízelgett önérzetemnek. Aztán lassan, szervesen tovább nőtt alakja munkáló gyermekképzeletemben. Valami finom csalódást sejtettem benne, mely annál jobban izgatott, mert mosollyal leplezte. Elmentem háza előtt, belestem ablakain. Ha ritkán és kénytelenségből szerepelt, megjelentem fölolvasásain. De nem értettem, mi az értelme annak, hogy ilyen emberek is vannak a vidéki városban. Egyszer a római templomok építészeti arányairól olvasott föl. Hallgattam szép, rövid mondatait, de kellő tárgyismeret híján nem tudtam őt követni, inkább mozdulataira figyeltem, hangsúlyára, tartózkodó úriságára, mely mögött tudás, szeretet, ízlés lappangott, s ezen a téli délutánon egy szegényes díszterem sötét csillárja alatt bennem is vágy gerjedt, hogy lássam a világot, ismerjek mindent, kiszabaduljak abból a börtönből, melybe születésem véletlene dobott. Akkor kezdtem érteni, mi az értelme annak, hogy ilyen emberek is vannak a vidéki városban.

Később bevezetett lakásába. Itt öt nagy szobában mennyezetig érő polcok álltak, rajtuk könyvek, ritka kiadások, legalább tízezer darab. Nem is volt tehát oly száműzetésben, mint elképzeltem. Tízezer barátja volt. A beszélgetés során kiderült, hogy nem betegesen szerény, csak bölcs.

Amint olvasom új köteteit, melyekbe elbeszéléseit, tárcáit, karcolatait gyűjti össze, az utóbbi évek termését, az az érzés fog el, mint diákkorunkban a díszteremben, mikor hallgattam őt. Egy egész emberöltő választ el tőle, de az ő nem távoli írásán nyoma sincs az időnek. Mértékes, éles. Ebben korának gyermeke, a franciák tanítványa. Tudom, újabban is beszélnek a francia szellem hatásáról. Derűre-borúra "franciás"-nak neveznek minden írónkat, ki ötletes vagy talpraesett. A valóság az, hogy a mai írói nemzedéknek semmi sem idegenebb ennél a szellemnél, egy-egy francia író alakja talán ideig-óráig érdekelte, de hajlamában, célkeresésében már vagy húsz éve merőben ellentétes irányba csapott. Nietzsche babonázta meg annak idején egyéniséghirdetésével, különösen a lírikusokat, a prózaírókat pedig az oroszok, kik szintén az egyéniséget hangsúlyozzák a maga sötét, zavaros mélységeiben, föl nem bontottan. E két útirány szerint tájékozódtak újabb íróink, a német-orosz szellem vezetésével, a bírálat is ezeket a szempontokat emelte ki, így osztályozta a tehetségeket. Egy egyensúlyozatlan és érzelmi összefogó-humoros világszemlélet lett nálunk úrrá. A francia szellem azonban épp az ellenkezője ennek. Az egyensúlyozott és értelmi-szétszedő-szatirikus. Elemzi, taglalja, osztályozza a jelenségeket. Semmit sem tart oly kicsinynek, hogy ne igyekezzék megérteni. Mámora a megértés mámora. Mélysége az egyszerűség és világosság. Egészen bizonyosan "fölszínes" is. De egy spanyol írótól, Ramón Perez de Ayalatól erre vonatkozólag pompás megjegyzést olvastam: "Manapság azt állítják - írja -, hogy a szellemi mélység olyan, mint a gödrök mélysége: sötét üresség. Holott az igazi mélység a tömeg kiterjedésének mélysége. És a tömeg csak a fölszínen nyilvánul meg. Valaminek a tömegét csakis a fölszínen keresztül ismerhetjük meg. Ennélfogva a fölszín a tömeg kifejezője, minthogy a fölszín a tömeg hatása." Azt hiszem, ebben nem téved.

Milkó Izidor ennek a szellemnek hódol. Okossága rábeszélő, szeretetre méltó. Cseveg, de tartalmasan, formásan, elevenen. Szinte hallani, amit ír. Beigazolja, hogy nincs a világnak olyan tárgya, melyről ne lehetne valami biztosat vagy igazat mondani, az eredetieskedés, vagy elképesztés szándéka nélkül, s oly pontosan és kedvesen, hogy különben bőven patakzó stílusának egyetlen mellékmondatába se köthetünk belé. Arcéleket rajzol, emberportrékat gyakran csak értekező formában, a XVII. és XVIII. század mintájára, kérdéseket vet elénk, de nem akar semmit "fölfedezni", még kevésbé megoldani a világrejtélyt, csak megvilágosítani önmagát és mibennünket. Jóérzéssel olvassuk könyveit. Nagyon kevesedmagával képviselője egy nemes hagyománynak, a latin szellem tiszteletének.

Nyugat, 1925. március 1.

VÉSZI JÓZSEF

Arról, akiről sokat gondolkozunk, könnyű írni. Ezúttal nekem is csak szabadjára kell engednem emlékezetemet, mint mikor visszaálmodom pályám kezdetét, s Vészi Józsefet látom, az egykori Budapesti Napló szerkesztőjét.

Húsz és egynéhány éves koromban ismertem meg, abban az időben, hogy a lélek a benyomásokra különösen fogékony. Ő volt az első európai tehetség, akit láttam. Egy napon meghívtak a lapja munkatársául. Ez a ragyogó aggastyán, aki akkor is éppoly fiatal volt, mint ma, viharosan sétált egy szobában, és pattogó ütemben diktálta vezércikkét. Munkáját abbahagyva két mondat között reám tekintett szemüvege nagyítólencséje mögül, szemének azzal a kék szikrázásával, melyet azóta sem tudtam elfelejteni. Mindössze annyit hallhatott felőlem, hogy vidéki újságokban megjelent pár versem. Amerikai gyorsasággal állapodott meg velem. Íróasztalt kaptam, havi fizetést, első osztályú szabadjegyet, mellyel Fiumétól Brassóig csavaroghattam. Ezenkívül nem megvetendő hatalmasat a színházi-irodalmi rovatban. A megtiszteltetés oly nagy volt, hogy ujjongva szaladtam haza, s egész úton énekeltem.

A Budapesti Napló már évekkel azelőtt egyengette az új irodalom útját. Tárcarovatában gyakran szerepelt Tolsztoj, Csehov, Gorkij, Knut Hamsun neve. Vezércikkeit többnyire maga a szerkesztő írta. Akkoriban éppannyira érdekelt a politika, mint most. Rendesen nem tudtam, hogy miről és kiről van szó. Mégis türelmetlenül lestem ezeket a harcos írásokat, melyekben egy ember mutatkozott meg teljes mivoltában. Egy bűvös véralkat sistergett itten, feleselt önmagával és a világgal, ellágyult és fölfortyant, carlyle-i fesztelenséggel finom és vaskos szóképeket halmozott egymásra, rózsát és záptojást hajigált, s mindig olyan közvetlen volt, olyan meglepő, oly ízig-vérig emberi, hogy a hittérítők vitáira kellett gondolnom. Úgy rémlett, hogy tintája meggyullad a tollán, s kéziratpapírja ellobog írás közben. A forma remekművei voltak ezek a haragban és szeretetben fogant cikkek.

Első nap, amikor leültem íróasztalomhoz, az öröm után elfogott a félelem. Bevallom, én addig iskolai dolgozataimon kívül még sohasem írtam prózát. A prózaírást általában megalázó dolognak tartottam. Azt hittem, hogy aki ilyesmire vetemedik, az menthetetlenül elzüllik. Nem tudtam elképzelni, hogy mi értelme lehet két olyan sornak, mely nem rímel egymással. Ennélfogva úgy segítettem magamon, ahogy tudtam. Cikkeim fontosabb részeit előbb versben írtam meg, aztán, hogy rajta ne kapjanak a turpisságon, leszereltem a ritmust, óvatosan áttettem prózára. De a környezet bátorított. Költők, regényírók és novellisták dolgoztak itt, Ady Endre, Szép Ernő, Kabos Ede, Biró Lajos, Lengyel Géza, Hegedüs Gyula. Egyik asztalnál Csáth Géza Wagnert és Puccinit fütyörészte, a másiknál tudósok vitatkoztak Herbert Spencerről és Nietzschéről. Fölöttünk nagyapai szigorral és lágysággal trónolt a szerkesztő. De hogy kijött közénk, mindig robbanó sietséggel, a zseniális embereknek azzal a rokonszenves szeleburdiságával, mely csupa céltudat és biztonság, azt vettük észre, hogy nem sokat különbözik tőlünk. Versekről beszélt, Dantét idézte olaszul, Shakespeare-t angolul, s hagyta hogy ki-ki mulasson a maga rigolyájával.

Micsoda példa volt őt látni közvetlen közelből, ezt a művészt, aki két nyelven egyforma simasággal ír, ezt a csodálatos nevelőt, aki szó nélkül, tettei által érteti meg munkatársaival, hogy a legbecsesebb kincs az egyéniség, melynek jogán mindent kimondhatnak, és hogy a szakembernél több az ember.

Ő sem "szakember", hanem költő. Azt mondják, hogy sokat dolgozott. Én tudom, hogy egész életében csak játszott a betűkkel, s a munkával is csak játszott. Ezért maradt mindig friss. Az az irodalmi nemzedék, mely oldalánál nőtt fel, el nem múló hálával tartozik neki, hogy fölszabadító bátorítást, önérzetet kapott tőle, de leghálásabb azért, hogy személyében egyszerre szerette meg az életét és az írást. Így szoktam róla gondolkozni, ha egyedül vagyok. Minthogy most ünneplik, meg is írom ezt.

Nyugat, 1928. június 1.

LÁNYI ERNŐ

Szabadkán halt meg, hatvankét éves korában. A helyi lapokban olvasom: "A magyar zene nagy halottjának, Lányi Ernőnek temetése hétfőn délután folyt le ezrekre menő tömeg részvételével a Kralj Petar utcai gyászház udvarán. Subotica társadalmának minden rétegéből megjelentek a gyászolók. A sírnál a Munkásdalárda elénekelte a Régi nóta, híres nóta... kezdetű Lányi-dalt, és mindenki sírt."

Én ifjúkoromban ismerkedtem meg vele, mikor szülővárosomba került karmesternek. Már első pillanatra egy kiváló ember benyomását keltette, s ez az érzésem évek során, a mindennapi érintkezés közben, erősödött. Boltozatos koponyája, sűrű-fekete szemöldöke, széles mozdulata a régi romantikusokat juttatta eszembe.

Megjelenése pedig átalakítóan hatott az egész városra. Elég volt közelsége, az ő varázsos, sugallatos egyénisége, s az alföldi buckák fölött muzsika zendült, a szabadkaiak zenélni kezdtek, Lányi-dalok hangjai szűrődtek ki az ablakokból, s este, mikor sétáltam az elhagyott utcákon, mind gyakrabban hallottam a zongorákon Bach, Beethoven, Csajkovszkij melódiáit is. Nagy nevelő volt. Akkor már külföldi és országos hírnév állott mögötte. Ezt a vidéki társadalomban valami gyönyörű szerénységgel, póz nélkül viselte, inkább eltüntetve, mint feltüntetve. Ötven felé járt, bozontos művészüstöke deresedett, de főképp fiatalemberekkel barátkozott, Csáth Gézával, Jász Dezsővel, mivelünk, kik a Nyugat első számait szorongattuk kezünkben. Érdekelte az új irodalom indulása. Nem volt "szakember" a szó nyárspolgári értelmében, hanem művész, kit a szavak is megbabonáztak. Dalszövegeket kért, melyekben "fülemülefütty" van és "pacsirtaszó". Múltjával a magyar népdal formanyelvében gyökerezett. Később mesterien megzenésítette Ady Szeretném, ha szeretnének... kezdetű versét, Ignotus dalait.

Két művész lakozott benne: egy zeneszerző, kit mindenki ismert, s egy költő, kit csak kevesen ismertek. Verseket írt, a magyar népdal e törzsökös művésze német nyelven. Lehet, hogy az idegen forma izgatta. Évtizedekkel ezelőtt megjelent egy német verseskönyve, névtelenül: Consonanzen und Dissonanzen eines ungarischen Musikers. Hagyatékában hatalmas kötetre való német kéziratot leltek, melyet most olvastam. Költemények ezek, a goethei parabolák, glosszák és aforizmák zárt formájában, a Westöstlicher Divan-ra emlékeztető humorral, frisseséggel, s némi schopenhaueri ízzel is, melyekbe egy élet lehiggadt tapasztalatát, emberismeretét, keserű tanulságait foglalta. Följegyzések az emberek butaságáról, ifjúságáról, éles, pár soros szatírák. Egy öreg zeneszerző különös látomása a pokolról. Millió skálázó, zenétől dühödt valkűr kalimpál a lehangolt zongorán. Gúny, mindennek és mindenkinek megbocsátó szomorúság, bölcs jóság. Nem dalszövegek. Kiegészítője annak a művészetnek, melyben érzelmi életét élte ki. Az értelem muzsikája.

Egész művész volt, s egész lélek. Megindultan gondolok rá, ki hozzátartozott fiatalságomhoz, s emléke most harmonikusan fut át idegzetemen, mint gyönyörű dala, az Üllői úti fák.

Nyugat, 1923. április 16.

RIPPL-RÓNAI JÓZSEF

Rippl-Rónai mindig testvériséget tartott az írókkal. Húszéves koromból őrzöm leveleit, melyekkel megtisztelt. Ezeket a kurta episztolákat rendszerint gyufaszál, fogpiszkáló, cigarettatöltő segítségével karmizsálta le, tussal vagy festékkel. Mert, ha a képet írja, az írást viszont rajzolja. A maga egyéni módján.

Ezen a kiállításon, melyen a testi jóérzés fog el a színek pompájában, címeit böngészgetem. Hárman kapálnak nagy csendben. Valóban, a nagy csend is hallható és látható a dolgozó emberek néma mozdulatán. A szakácsné gyereke mindig bőg. Nem véletlenül, nemcsak most, hanem mindig, mindig, mindig. Nézd meg a képet. Lázár Mária leégve. Egy kis kortörténet. Nincs jobb, mint a disznócsülök. Horatiusi költészet, ecsettel. Testvéreim. Lajos és Ödön rémlenek a vásznon, melynek, mint közli, azt a címet kellett volna adni: József eladja testvéreit 12 000 000-ért. Tudom, fáj neki, hogy nem írhatta ki a katalógusban is. A kis grófné be akar rúgni. Azt hiszem, be is fog. Két szép batisztingért Brachfeld bácsinak szántam, Centrál-kávéházban rajzoltam, éjfélkor a kis Ilosvay első fellépte után Bárdos Artúr feleségének, egész suttyomban. Kell-e ennél tömörebb jellemzés. Ő ilyesmikben éli ki dús ösztönét, melyet még a festék sem elégít ki egészen.

Az írók, kik ezen a kiállításon szerepelnek, külön érdekelnek, mert képeik keletkezéséről tudok egyet-mást. Nyáron Babits Mihállyal találkoztam a dömösi papkertben, hol a magas fűben, szilvafák alatt már hajnalban kopogott szorgalmas írógépe. Feltűnően nagy volt a haja, s azt tanácsoltam, kissé nyírassa le. Ő rázta fejét. Nem szabad, panaszolta, nem lehet, megtiltotta valaki. Az orvos? Nem. A költő? Az sem. Kicsoda? A mester, ki pingálni kezdte. Két hónapig láttam aztán, amint viseli, rendeletre, meleg és zilált, természetes parókáját, melyet ősz elején el is vitt a művésznek. Becsületesen sáfárkodott. Egyetlen hajaszála sem hiányzott. Mégis valami baj történt. Ő, ki betegen ült le a képhez, közben a vidéki nyugalomban megedződött, lesült. Orvosa nagyon meg volt vele elégedve. De a festő nem. Az kétségbeesetten látta, hogy arcáról eltűnt a gyönyörű naspolyaszín, szemgödreiből az érdekes rozsdazöld árnyék, s meggyógyult, ami egy modelltől legalábbis tapintatlanság. Sokáig kellett dolgoznia a piktornak, míg a képet is valahogy kigyógyította.

Most itt ül a 94. számú vásznon, oly nyugtalanul, mintha röpülne, s fürtje száll-száll az idegesség szelében. Édesanyja talán másnak tudja őt. Az azonban, ki sohasem látta, csak verseit olvasta, fölismeri. A 99. számú Móricz Zsigmond. Egy óra alatt készült ez az alkotás, hatvan perc alatt, ameddig egy telefonösszeköttetést kapunk. A kék háttérbe, melyben az eget sejtjük, verőfénnyel és borúval, pacsirtákkal és varjakkal, belekomorlik a regényíró busa, megrázó feje, a kövérségében is férfias, jellegzetes művészarc. Olyan, mintha öröktől fogva lenne, csak most találkoznánk vele. A 89. számú Osvát Ernő, a léleklátó. Azon döbbenünk meg, mennyire testi, s fölfelé vágyó a feje, a csontja, a bőre, a pirosas árnyalattal. Mi mindig csak a szemét keressük, a tekintetét. Itt a kritikust elemzi a festő, rokoni, ihletes részletességgel. Schöpflin Aladár, a 87. kép, számomra a legérdekesebb. Az arc, úgy rémlik, deszkából, lécből, gyaluforgácsból van összeácsolva, vad, biztos sietségben, a keret pántjai közé szorítva, mintegy összezsugorítva, s most ránk néz, fején a kicsiny, majdnem táncoló kalappal, szemében mestersége fürkész, termékeny bizalmatlanságával.

Rippl-Rónai több mint szakember, több mint nagy festő. Azt, hogy író - az írók közt is kiváló - tudom emlékiratai óta, s szívem mélyén állandóan érzem, hogy költő, varázsos, szeszélyes, boszorkányos, olyan, amilyen kevés él ma a föld hátán. Miért nem ír apró, japáni verseket is? Sárgát, halványlilát, kéket. Madár kóvályogna bennük, a víz fölött, örök délután sütne a piros abroszra, köd libegne, élően, a haldokló fák fölött. Képei beszélni, sírni, rajongani akarnak, szavakat keresnek mibennünk.

Színházi Élet, 1923. október 28.

NÉGYESY LÁSZLÓ

Én is ott álltam a tudományegyetem előcsarnokában, ahonnan kihozták koporsóját. Velem együtt több író és tudós, volt tanítványai.

Januári délután volt, naptalan és sötét. Valamelyikünk megjegyezte, hogy hajdanában, húsz-huszonöt évvel ezelőtt, ilyenkor kezdődtek az ő híres órái: a "Stílusgyakorlatok".

Ezeken az irodalmi tornákon seregszemlére vonult föl az akkori ifjúság, teljes számban, és teljes fegyverzetben. Senki se hiányzott. Az előadóterem, a második emelet sarkában, zsúfolásig megtelt, s a lépcsőzetesen emelkedő padokban érdekes fejek tünedeztek fel.

Künn az utcákon a legangyalibb nyugalom volt. A béke arany verőfénye csorgott végig a közeli cukrászdák krémeslepényein, a könyvesboltok díszkötésein, a leányok kontyán, a tisztek sujtásán. Háborúról, összeomlásról, jobb- és baloldali forradalmakról csak könyvekben olvastunk.

Merem azonban állítani, hogy az, ki jól szemügyre veszi ezt a termet, mely az akkori fiatalságot foglalta magában, már megláthatta a jövő keresztmetszetét.

Sok fiatalember volt itt, viselkedésében és taglejtésében zaklatott és izgatott, sok különc is, az a fajta, mely a mai általános nyomorúságban szinte ismeretlen, talán meg se születik, vagy ha megszületik, hamarosan elkallódik, a Duna fenekére kerül. De a jólétben és a bőségben még az ilyen kócos virágok is kinyílhattak.

Kürtőkalapos világfiak sétabottal, széplelkek "merészen öltözködő" leányok társaságában, tolsztojánusok, kik Krisztus-szakállat, hátrafésült, nagy hajat viselnek, és bőrsarujukból meztelen lábuk kandikál ki, piros nyakkendős szocialisták, akiknek a Marseillaise még forradalmi dal, szelíd növényevők és teozófusok, akik esténként az Akadémia-kávéházban Schmitt Jenőt hallgatják, komor és titokzatos materialisták, akik angol pipát szívnak, s Herbert Spencer nevét úgy ejtik ki a kongó, homályos folyosókon, mint valami világfölforgató jelszót.

Hogy milyen könyvet rejtegetnek zsebükben, azt szinte látatlanban is ki lehet találni. Nietzschét vagy Stirnert, vagy Marxot, vagy Baudelaire-t. Költőink közül Komjáthy Jenőt vagy Vajda Jánost.

Itt vannak a debreceniek, a Bokréta tagjai, Oláh Gábor, Maday Gyula, Gyökössy Endre, tüntetőleg magyaros-fekete mentében. Itt van egy forradalmi csoport, mely baloldalon helyezkedik el, a legfelsőbb padokban, a "hegypárt", s egyre hangosabb. Itt van Juhász Gyula, a költő, aki mindenhez elmésen szól hozzá, s annál nyájasabban mosolyog, minél élesebb.

Egy ilyen gyakorlaton egy égő szemű, barna arcú, szekszárdi fiatalember olvassa fel verseit - köztük a Spinozáról szóló szonettjét is -, és fűszeres, új rímeit, ideges anapesztusait éppoly egyénien énekli, mint manapság: Babits Mihály. Ezeket a verseket a másik héten én bírálom. Akkor parázs vita támad. Fönn a "hegypárt"-on egy lobogó hajú, fekete ifjú egyszerre fölpattan, s rendkívül indulatosan kijelenti, hogy a költészet célja csupán a haladás, a társadalmi jólét előmozdítása s a közéleti bűnök, visszaélések ostorozása lehet, mire én odavetem, hogy a múzsa mégse szobalány, seprője sincs neki. A terem megzajdul. Tapsolnak és fütyülnek.

Ez az indulatos ifjú Vágó Béla, a későbbi népbiztos, akit a kommunizmus idején pillantok meg az utcán, bőrövében kézigránátokkal.

Négyesy László köztünk van ebben a zsongó köpűben. Ő nyugodt és fölényes. Az, aki fölolvas vagy előad, mellette a dobogón foglal helyet. Minden vélemény szabad, akár egy eszményi parlamentben. Jobbra és balra pártatlanul osztogatja az igazságot. A magyar irodalom a fontos. Miután a viták elülnek, kezébe veszi a kéziratot, és pár tárgyias megjegyzést tesz. Sohase hallunk tőle szólamokat. Amit mond, kézzelfogható, világos, előkelő, mint írása. Nem kedveli az akkor divatos, cikornyás ékesszólást, a "szép" körmondatokat, s ebben a tekintetben közel van hozzánk.

Mindenesetre egy másik nemzedékhez tartozik. Tanulmányai visszanyúlnak a magyar vers őskorába. Zrínyiről, Faludiról, Amadéról ír. De mégis úgy rémlik, hogy megért bennünket, s érdekli őt, nem hagyja közönyösen a forrongó jövendő. Hányszor megesik, hogy mikor a diákvendéglőbe sietünk, hirtelen belénk karol, s hosszan elbeszélget velünk, a leereszkedés vagy kitüntetés árnyéka nélkül. Igazi tanár, a szó nemes értelmében, igazi nevelő, példaadó.

Ha munkásságát tekintem, úgy érzem, hogy minden sora nyelvünk szerelméből fakadt. Ez volt utolsó szerelme is. Hetvenkét esztendős korában indította meg azt a mozgalmat, mely az elburjánzott idegenszerűségeknek és a jövevényszavaknak izent hadat, s oly okosan és lelkesen harcolt, hogy a mozgalom hamarosan országossá vált, mindig szélesebb hullámgyűrűket vetett. Pár héttel ezelőtt még az Akadémia elnöki termében láttam őt. Beszélt, érvelt, tréfált, a maga közvetlen modorában, buzdította a jelenlevőket, hogy semmi áron se tegyék le a fegyvert, védelmezzék egyetlen igazi kincsünket, a nyelvünket. Mindig lelkesedett és lelkesített. Lélekben nem is öregedett meg. Az elfásulás a középszerűek előjoga.

Csak személyes emlékeim ezek. De azok, akiket szeretünk, személyes emlékeinkben élnek bennünk. Velük pedig életünk egy darabját temetjük el.

Új Idők, 1933. január 22.

AMBRUS ZOLTÁN

Csillagközi magányában, remeteelvonultságában köszönt a hetvenedik esztendő a Midás király költőjére, akit mi, a toll munkásai, kisebb és nagyobb írók, az ízlés mesterének, a gondolat bajnokának, a betű tiszta művészének tisztelünk.

Vajmi bajos ilyen alkalommal olyasmit mondani, hogy végül ne legyen belőle pohárköszöntő. Egy élet van előttünk, s egy páratlanul-egységes, zárt munkásság, mely minálunk, ahol annyiszor együvé kerül a nagyratörő kezdés és a gyors ellankadás, a lángszerű szikrázás és az értelmi középszer, az egész szándék és a csonka beteljesedés, különösen meglepő.

Ez az élet szinte eltünteti nyomait. Amint előrehaladt a múlandóság futóhomokján magas cél felé, tulajdon tenyerével temette be, simította össze azt az utat, melyet lába odarótt. Nem hagyott egyetlen akaszkodópontot a közrendű érdeklődésnek, hogy "beszéljenek róla". Magánügy volt ez az élet. Csak az volt közügy, az lett közüggyé, ami írószobájában folyt.

De ez a munkásság - a maga érett teljességében - szintén rejtőzködő. Minden, ami fölnagyolt, rikoltó, puffadt, távol áll tőle. A francia szellemen csiszolódott. Párizsba rendszerint azért ruccannak ki süvölvény költőink, hogy ott kicsit megőrüljenek, s fejükön cifra girlandokkal térjenek haza, és itthon a hóbort, a szeszély szavaival képesszék el a jámbor nyárspolgárokat meg a felületes rajongókat. Ő ott is jó iskolába járt. Azt tanulta meg, ami a latinság mély mivolta: az alkotó értelmet, az arányt, az önfékező szigort, az előkelőséget, azt, ami voltaképpen megtanulhatatlan, azt, ami már benne volt, s ott csak öntudatra ébredt.

Ezeknek vezetésével, ellenőrzésével nyilatkozott meg, anélkül hogy bármikor engedett volna a közönségesség csábításának. Mennyire téved azonban az, aki azt véli, hogy ez a jeles elme, aki mezsgyehasító bírálóink között is a legelső, pusztán az értelem embere. Hűsnek nevezett írásaiban mindig föl lehet fedezni egy halk, egyszerű hangot, a szív hangját. De a szív csak dobog. Az nem dörög úgy, mint a nagydob, mint a színpadi mennydörgés. Érzelmeit nem cukrozta fel.

Magyarsága pedig - az ő szikár székelysége - szervesen olvad össze európaiságával. Ezt se sózta, paprikázta meg. Mondatainak természetes lélegzetvétele a magyar. Bölcsessége a magyar és öngúnya és gyöngédsége és zsémbje és megértése és okfejtése és szemlélete. Nem népies, nem vidékies. Még nem is tüntetően nagyvárosi, noha ő mintázta remekbe a nagyváros lelkeit. Átfogó és emberi, cégérkedés nélkül. Ötvözete mindannak, ami mértek és érték.

Nem látjuk őt, nem él közöttünk, nem találkozunk vele, nem vesz részt közéletünkben, sem irodalmi harcainkban. Nem apostolkodik. Nincs módunk hódolni neki egy babérral koszorúzott teremben. De néha, mikor csüggedtek vagyunk, jólesik arra gondolnunk, hogy itt él, jólesik arra gondolnunk, hogy van.

Új Idők, 1931. március 22.

KÖVESLIGETHY RADÓ

Keleti hosszúság 19°, 3′, 48″! Északi szélesség 47°, 29′, 35″! Tehát Budapest, Thököly út. Polgári időszámítás szerint éji tizenegy óra. Éjszaka borul az utcai akácok fehér fürtös fejére, melyek a nyitott emeleti ablakokba bekandikálnak, fölöttünk hatalmas díszletként a csillagos égbolt, alattunk a földszínt, még alább a föld, mely most közel sem tetszik oly biztosnak, mint egyébkor. Dolgozószoba. Piros posztóval bevont íróasztalon villanylámpa ég, rajta egy darab papír, azon képletek, hosszú-hosszú képletek, melyeket siető kéz vetett oda tintával, mintha mi levelet írunk valakinek. Kövesligethy Radó nem messze ül a fényforrástól. Törékeny, de erős, kéneső-eleven ember, s vidám, vidám. Az alkotók vidámak. Azok ismerik a kötelesség mázsasúlyát, de könnyedén viszik, sohasem oly fáradtak, mint a közönséges emberek, kik csak tulajdon életük terhét cipelik. Rendkívül szeretetreméltó, közlékeny. Mégis sohasem éreztem azt, hogy valaki ennyire távol lenne tőlem, mert be van zárva számsoraiba, gömbháromszögtana köríveibe, egy tökéletes tudomány védőburkába, melynek árnyalati finomságait mi, kik csak kívülről tekintjük, nem közelíthetjük meg. Iratok, nyomtatványok. Egy levelesláda, melyben egymás mellett pihennek a XIX. és XX. század gondolkozóinak levelei, Darwin kezeírása, ki annak idején Eötvös geofizikai fölfedezése iránt érdeklődött, s Omorinak, a japán tudósnak sorai, és sok másokéi, kiket világszerte emlegetnek, mint házigazdámat, kinek úttörő neve Cambridgeben és Rómában, Szentpéterváron és Sidneyben, Tokióban és Párizsban, Berlinben és Krisztiániában egyaránt ismeretes.

Ő. Kérlek, ahogy kívánod kitárja kezét, mindent elmondhatok. Nem titkolózik, mint az úgynevezett "szaktudósok", kik a latin tolvajnyelvbe burkolóznak, noha ő az igazi szaktudós, s alapvető munkáját a földrengésről latinul írta meg, mint a humanisták, hogy az egész világ olvashassa. De készsége zavarba hoz, mert eszembe jut, hogy a csillagászatból ma már aligha tudnék jelesen érettségizni.

- A nemzetközi geofizikai intézet, mely a háború előtt alakult...

Ő, gyors kézmozdulattal. Megszűnt. Itt van köpcös, francia nyelvű köteteket emel az asztalra, a mi kiadványaink. Mind Budapesten nyomták. Erre büszke vagyok. De a háború lehetetlenné tette az együttműködést. 1922 április végén találkoztunk Strasbourg-ban, utoljára, akkor fölszámoltunk.

- Még a szeizmológiai társaság sem bírta ki a háború földrengését?

Ő. Belgiumban már a háború alatt mozgalom indult, hogy a központi hatalmakhoz tartozó minden tudóst ki kell zárni minden tudományos egyesületből, s azt az antant tudóst, ki velük foglalkozik, pellengérre kell állítani. A helyzet kezdettől fogva reménytelen volt. Brüsszelben ugyan a svájci képviselő - a kanadai és norvégiai támogatásával - azt ajánlotta, hogy folytassuk nemzetközi munkánkat, úgy, mintha mi sem történt volna - hiszen a tudomány, melyet szolgálunk, egy -, de indítványát a csupa előkelő tudósból álló gyülekezet harminc szavazattal három ellenében leszavazta. Mi erre átadtuk a központi intézet bútorait, könyvtárát, műszerparkját, azután a társaság menten összeült Rómában más név alatt - Union Internationale Géodésique et Géophisique -, de ide minket már nem vettek föl, noha az ülés napirendjének egyik pontja az volt, hogy az én elméletemet vitatták. Ma már a hangulat enyhül. Különösen az olaszok kardoskodnak mellettünk. Az Aci Reale, egy 1619-ben alakult tudományos társaság, 1915-ben a háború alatt, választott tiszteleti tagjának. Nézem az oklevelet, melyet összegyűrt, elrongyolt a háborús posta, rajta hagyva a világtéboly nyomát.

- Úgy tudom, magad is Itáliában születtél. Rómeó és Júlia városában, Veronában.

Ő. 1862-ben Verona még osztrák. Az édesapám mint katonatiszt itt állomásozott, én pedig hamar elkerültem onnan. De az olasz nyelv bennem ragadt, az öntudatom alatt. Nemrégiben Nápolyban valaki kiejtésemről - fogalmam sincs, hogyan - észrevette, hogy veronai vagyok. Mindenesetre bírom annyira a nyelvet, hogy előadásokat tarthatok.

- És a franciát, az angolt, a németet, meg ugye - mellesleg a latint, a görögöt?

Ő. Azon csak egy ódát írtam. De azt sohasem olvassátok. Fiókomba zártam, egy színdarabbal együtt.

- Á.

Ő. Csak az én dolgaimról. A szférák zenéje. Az első rész: Pythagoras, a szám, a második Ptolemaeus, a harmadik Kepler, de csak az első két törvénye, utána tízéves intermezzo, hol megmutatom, hogy függ össze az anyag és mozgás, aztán Linz, a három törvény, Kopernikus... Erkel Gyula elvitte magával, zenét írt hozzá. Muzsikát, a szférák zenéjéhez. Megtömi pipáját, rágyújt.

- Gyermekkorodban is írtál?

Ő. Nem. Akkor már asztrológus voltam. Én már második gimnazista koromban így kiáltottam: "Csillagász leszek". Pozsonyban jeles tanárom volt, Dohnányi - a mi Dohnányink apja -, az gerjesztett bennem kedvet. A másik döntő élményem ez: Augsburg mellett egy püspöki könyvtárban - anyai nagybátyám pap volt - kezem ügyébe akadt egy pergamenbe kötött fóliáns, mely két üstököst ábrázolt. Megbabonázva néztem kisfiúszemmel az égi karambolt. Bennem pedig egy hang szólalt meg: "Lopd el." Először éreztem kísértést a lopásra, és hogy nem loptam el, ma is bánom. Mert később a könyvtárt elszállították, de a kódex, melyet úgy áhítottam, a két üstökös, mely oly sokáig izgatta képzeletemet, elkallódott. Nyilván sajtpapirosnak használták. Későbbi állomásaim? Bécs. H. C. Vogel, asztrofizika. Innen Potsdamba hívtak, de én hazajöttem, Ógyallára, Konkoly-Thege mellé.

- A csillagokhoz hűtelen lettél. Ma csak a "vak csillag"-ot szereted, a Földet.

Ő. Ennek is az olaszok az okai. 1895-ben Ischia szigetén egy tudóstársaság arról beszélt, hogy a földrengéssel alig foglalkoztak még szakszerűen. Ez adta meg az első lökést. Aztán a messinai szerencsétlenség, melynek százhúszezren estek áldozatul, még inkább errefelé terelt, évekig töprengtem, nem lehetne-e a föld katasztrófáit előre látni, megjósolni. Tudományosan valóban lehetséges két határt felállítani: a földrengés terjedési sebessége csökken, ha az illető helyen feszültség lép föl. De gyakorlatilag a határvonás bajos, sohasem tudni, mikor ér véget egy hullám. Egyik könyvéből rajzot mutat, mely a kardiogramhoz hasonlít, a szív görbéihez, s olyanféle képletet, mely annyi fejgörcsöt okoz szegény diákoknak. Ez az ábra azt jelenti magyarán: sokkal könnyebb megállapítani, hogy valahol földrengés - volt, mint azt, hogy valahol földrengés - lesz. Mosolyog. Különben is egy cambridge-i barátom okosan nyilatkozott erre vonatkozóan. Ha a meteorológus vihart jósol, és nem lesz vihar, akkor az emberek legföllebb vállukat vonják. De a mi prófétálásunkból, akár beteljesednék, akár nem, baj származna, százezrek, milliók ijedelme.

- Micsoda tehát maga a vizsgálódás tárgya?

Ő. A földgolyóról keveset tudunk. Sok ezer év óta itt a kérgén mozgunk mi, emberek, de belső mivoltát csak föltevésekből sejtjük. Eddig csak két kilométerre hatolhattunk mélyébe, fúrók, aknák segítségével. Mintha tulajdon testünket sohase láttuk volna belülről, csak kívülről, mintha nem végezhettünk volna rajta műtétet, mintha még nem boncolhattunk volna, s az orvos, ki gyógyítja, pusztán arra lenne kényszerülve, hogy tűvel szúrja meg a bőrt, s a belőle kibuggyanó vércsöppecskéből következtessen arra a mozgalomra, mely benne végbemegy, a szív működésére, a tüdő, máj, vese, lép munkájára: hasonló helyzetben voltunk mi, csillagászok, kik nem szállhattunk le titkaiba, és az egyetlen bolygót, mely szinte kezünk között volt, a Földet, mely szállást ad nekünk, nem tárhattuk föl. Izgatottan. A földrengés pedig erre alkalmat adhat.

- Szóval a mélységek zivataraiból következtettünk a Földre. Az orvostudomány is ezt művelte annak idején. Beteg szervezetünk zavaraiból állapította meg az egészséges szervezet törvényeit, az élettan sok fontos tételét. Amikor a természet lázong, egyensúlya megbomlik, sok rejtélyét fölfedi. Lázasan-részegen őszintébb hozzánk, mint józan korában.

Ő, egyre sebesebben. A kérdés egyszerű. A kutató szenvedélyével. Tehát ez a gondolatmenet. Sohase mondja, hogy övé. Valamilyen szilárd testben való lökés hosszúsági s kereszthullámokat idéz elő, melyeknek fizikai törvényeit már ismerjük, s így a hullámok sebességéből kiszámíthatjuk a kéreg rugalmasságát, sűrűségét, a hullámokat a fősugár eredeti pontjából követhetjük oda, hová fúró és akna nem érhet, a Föld középpontjáig. Az a fontos, hogy a vizsgálódó ismét nem mondja, hogy ő, minél kevesebb föltevéssel éljen, s ha ezt keresztülviszi, a problémát megoldotta. Látta a Föld belsejét, anélkül hogy látta volna, megismeri, éppoly biztosan, mintha ott járt volna. Ebben a pillanatban a tudós, a számok, képletek embere, egy fantasztikus utazónak rémlik, ki nem messzeségbe utazik, az Északi-sarkra, nem is magasságba, repülőgépen, a híg levegőbe, hanem a szilárd földbe fúrja búvárfejét, innen az íróasztal mellől, s ott, a dantei pokolban, az igaziban, a Föld poklában horgonyt vet.

- Mikor fejeződhet be ez a kutatás?

Ő. Újabban megint ezzel foglalkozom. Pihenni szeretnék, de, nevet, nem rajtam múlik. Egy év múlva, azt hiszem, elkészülök. Jó nyomon vagyok. Most gyönyörű biztonsággal menni fog. Nem, nem könyv. Csak vékonyka füzet. A mi munkánk olyan, hogy évekig, évtizedekig dolgozunk, aztán pár sort írunk.

- A földrengéstan tulajdonképp fiatal tudomány. Fiatalabb, mint te, professzor úr. Hiszen te teremtetted meg.

Ő tiltakozik. Azt nem lehet mondani. Már 1857-ben kezdődött az első tudományos vizsgálat, a nagy nápolyi földrengés idején. Ekkor lerándult oda Robert Mallet angol mérnök, ki - műszerek nélkül - figyelte az ellökött földdarabok, a kerti bejárókról leguruló, rosszul odacementezett kőgolyók elgurulását, s abból állapította meg a földrengés irányát.

- Magyarországra nézve mi a kórjóslatod?

Ő. Nálunk a Nagy-Alföld peremén mindig voltak, lesznek földrengések. Sohasem túlságosan erősek, de állandóan várhatjuk. Itt a talaj már "megállapodóban" van, nem kell félnünk, a szilárdul épített, cementes házak állják. Csak idegrendszerünk viseli el nehezen. Egerben hallottam a földrengés kárvallottjaitól, milyen riadalmat okozott az emberekben, nem is annyira maga a rengés, mint a földalatti moraj. Frontviselt katonák, kik évekig álltak srapnellzáporban, pergőtűzben, vallották, hogy a háború zenebonája semmi ahhoz képest, mikor a Föld egyszerre elbődül. Különben az egri földrengés éjszakáján, mikor még itthon voltam, s itt már híre futott a katasztrófának, úgy tíz órakor felszólított telefonon egy úriember, ki egy ötemeletes bérházban lakik. Megkért, hogy fogadjam. Eljött hozzám. Nagyon félt. Sokáig beszélgettünk. Nekem kellett őt megnyugtatnom.

- Professzor úr, te magad milyen földrengéseket éreztél?

Ő. Egyet sem. Soha, soha. Mindig kikerült. Kergettem, de ő elszökött előlem. A két nagy kecskeméti földrengés idején, 1908-ban és 1911-ben, épp külföldön tartózkodtam. Brüsszelben és Skóciában. A brüsszeli meg a skóciai műszereken láttam a magyar földrengést. Láttam, de nem éreztem. Bolognában egy este szeizmológusokkal vacsoráztam, s csak vacsora után hallottuk, hogy megindult alattunk a föld. Nem vettük észre. Aztán utánautaztam. Mikor a Vezúv háborgott, tüzet-lávát okádott, felmásztam rá, hátra feküdtem, lehasaltam, hogy dobáljon, rengessen-ringasson. Nem akart. Azért se akar. Majdnem szomorúan. Nincs szerencsém. Szél remegteti az ablakot, kitekintünk az égre, hol más lámpák lobognak.

- A mai csillagászat milyen nyomon halad?

Ő. Az állócsillagokkal foglalkoznak, főképp a statisztikai tudományt használják föl, melynek az égen, hol annyi szám van, nagy szerep jut. Einstein új elméletét erjesztő kovásznak tekintem. Hogy milyen axiómát fogadunk el a fizikában, az euklidészit, mely szerint a világmindenség végtelen, vagy az einsteinit, mely szerint a világmindenség véges, az tisztán rajtunk múlik, ez gyakorlatilag nem dönthető el, de Einstein gondolata, melyet bedobott a tudományba, tovább fog erjedni és gerjedni másokban is.

- Bocsánatot kell kérnem ezért a kérdésért, de minden ember műkedvelő csillagász - joga is van hozzá, mert amint mondják, mindenki az Universum Polgára -: mit szólsz Goddard holdrakétájához, mellyel a holdbelieknek akar üzenni, az amerikai milliárdos s a franciák kísérletéhez, kik a Mars-lakóknak a Szahara sivatagján a Püthagorasz tételét rajzolják föl mérföldes vonalakkal? Vajon sikerülhet-e egyszer, valamikor kitörni a földi rabságból, sikerülhet ez a sziderális geometriai levelezés?

Ő. A Marsban lehetnek is emberek, vállat von, meg nem is. De mért képzeljük azt, hogy olyanok, mint mi? A geometriai emberi tudomány pár tapasztalati tényen alapul, mely oly régi, hogy szinte axiómának érezzük. De bizonyos vagyok, hogy a légynek, melynek szeme nyolc oldallapocskából áll, más a geometriája, mint az enyém, másképp lát, mint én. Ha feketekávés findzsám átlátszó peremén szemlélem ezt a négyszögű ablakot, oválissá válik. Az idegen csillagok lakói sem érthetik meg a geometriai ember nyelvét. Múltkor felhoztak hozzám egy gyönyörű vízfestményt, melyet egy spiritiszta médium festett delejes álmában a hold növényeiről, állatairól. Botanikus és zoológus barátaim elé tettem, s azt kérdeztem, látnak-e rajta egyetlen kocsánt, egyetlen fejet vagy fület, mely ismeretlen lenne? Egy sem volt ilyen. A részek összezagyválódtak, visszásan kicserélődtek, de az egész innen volt, mitőlünk. Minden fantasztikum szegényes, mert emberi. Antropomorfizmus...

Hazafelé menet a tudós arcára gondolok, megindítóan egyszerű dolgozószobájára, mely a tudomány fényforrása. Hallgatom lépteimet. Kopognak az aszfalton. Bámuló figyelemmel nézem a csillagokat, melyeket megszoktam, mint ruhámon a gombokat. Mily messze van tőlem a Sirius? Hát a Herkules csillag? Hazáig csak egyórai séta. Potomság. Gyalog bandukolok. Máskor bizonyára kocsira szállottam volna.

Pesti Hírlap, 1925. május 24.

BRÓDY SÁNDOR

I

Nem lepett meg a hihetetlen, irtózatos hír, mely itt Bécsben gyors, fekete szárnyon járta be a várost. Tudtam, sejtettem. A tragédiahősök bukásán egy pillanatra megdöbbenünk, de nem lepődünk meg, mert tudjuk, hogy ami egetvívás, annak el kell pusztulnia, olyan nyomorultan, vagy még nyomorultabban, mint annak, aki sohase kapott az égből tüzet. Bródy élete is olyan volt, mint egy szivárványos, káprázatos tűzijáték, csupa ritmus, csupa fantazmagória, csupa nagyszerűség, akárcsak az írásai. És mostan...

Szomorú nekrológ ez. Az, akiről szól, most még él. Az orvosa, akivel az imént beszéltem, azt mondja, hogy egészen jól érzi magát, s valószínűleg felgyógyul. S mi mégis, határtalan fájdalommal tovább búsongunk, és rójuk tovább a nekrológot.

Őt is bántotta egy gondolat, mint Petőfit. De az övé iszonyúbb volt. Nem a párnák közti haláltól félt, hanem egy másik melléje lopódzó rémtől, mely nap nap után sunyi macskaléptekkel közeledett feléje. Mindig lelkéből utálta a bárgyú vonaglást, a piszmogó félelmet, utoljára is bátran akart eléje menni a talányok talányának az ő összetört, daliás testével. Nagy művészlélek volt. Azt akarta, hogy az ideget s velőt őrlő kórt egy fenséges, eget-földet rázó pointe kövesse. Határtalan utálat, feneketlen kétségbeesés ragadta meg, s mindenáron válni kívánt a földtől, mely fényes lelkét elfakította, és őt, az élet királyát koldussá tette. Mikor nem jól talált a lövés, vak elszántsággal ujjával tépdeste véres sebét. Szerette volna magát megfojtani, megölni, széttépni, s oly szilárd volt az elhatározása, mint azoknak a római rabszolgáknak, akik nyelvük lenyelésével pusztították el magukat.

Ez aztán csak a fekete, a szörnyű tragédia! Menni akart, és nem mehetett, legalább mindjárt nem, amint kívánta. Megért lelkében az iszonyú elhatározás, átérezte az apokalipszis minden rémületét, a halál csendes partjain járt már, s másnap meglátta újra a gyűlölt, sárga napvilágot, és az orvos közönyösen állapította meg, melyik hártya, melyik testrész sérült meg.

Ez aztán az istencsapás, a mi gyönyörűen sudárba szökkenő modern magyar irodalmunkra. Az ifjú nemzedék bálványa ledőlt. Az új irodalom atyamestere nem ír többé. Sírhat Magyarország.

Ő volt az egyetlen nagy író, aki igazán, testtel, lélekkel modern volt. Írásai nagyon kevés embernek tetszettek, de azok aztán igazán szerették őt. Hatalmas, eredeti egyéniség volt, aki a ma legnagyobb problémáin töprengett. Gyönyörű prózáját csak mértékbe kellett volna írni, hogy verssé legyen. Csupa tűz, csupa láz, csupa élet volt. A korhadt, régi irodalom mellett mindig a finom pszichológiát, az eredetiséget képviselte. Igen, Petőfi óta ily érdekes magyar írói egyéniség nem élt még!

A gyűlölködés, a gúny sokat üldözte életén át, s még most, a halál küszöbén is kétfejű sasos kórházban fekszik - de azért mindig magyar író maradt. S milyen magyar! Ő hozta el mihozzánk a francia naturalizmus magját, s az ő magyar lelkében termékenyült hatalmas, zúgó vetéssé. Nélküle nem tudnók elképzelni a mának az irodalmát. Akik ma írnak, mind az ő pompás stíljéből s gazdag eszmevilágából tallóznak. De mindez még mellékes. Azt akarom csak megemlíteni, hogy kevesen írtak oly szépen magyarul, mint ő. A népies írók kipécézhetnek szemenszedett szólásokat, és váltig bogoztatják unalmas mondatkötéseiket, az ő Heves megyei magyarságának eddig nem láttam mását minálunk. Szakadozott, magyar stílje úgy hat reám, mint valami nagyon természetes, lélekből jövő, lihegő beszéd. És elvégre is mindig magyarul írt, s ha nem is tartozott közpiacok honfiai közé, mindig magyarul is gondolkozott. A gyalázatos rágalmazóknak arcába vághatjuk az írásait.

Magyar költő volt, a mienk volt: e nagyon szomorú pillanatban csak ezt az állítást szeretném leszögezni. A jövő majd belátja, kije volt az irodalomnak, ezt azonban már most el kell ismernünk, betegágyánál. Különös, tüneményszerű, cigányos mesekirály, hatalmas íróművész, de minden porcikájában magyar volt, s úgy a lelkünkhöz nőtt. Írásait nem mázolta be nemzeti színnel, de a nyelvünkön szólt, mert titáni érzelmeit ezen a furcsa keleti magyar nyelven tudta legjobban kifejezni. Olvassák az írásait, és ha ezeknek sem hisznek, nézzék meg az újságtudósításokat, s megtudják, hogy ez a nagy ember, mikor vérében fetrengett, öntudatlanul magyarul beszélt! A halál fagyos iszonyatában pedig nem pózolunk.

De nekünk is el kell némulnunk, s befejeznünk a vitát, mely a nagyokat úgy kíséri, mint az árnyék a fényt. Az ő tökéletes, dicső életén, mely úgy hat reám, mint egy zúgó, hatalmas ditiramb, ez az utolsó szomorú periódus nem ejt majd semmi csorbát. Az, aki ő volt, él tovább is írásaiban, melyek lobogó vérétől és aranyos képzelmétől vannak átitatva. Mi csak az embert gyászoljuk, aki már sohase lesz az, aki volt, és sírunk céltalan, oktalan szomorúsággal. Magam is többször abbahagyom az írást, s gyerekes, érthetetlen fájdalommal szaladok ezen a szürke, forró és csillagtalan nyári éjszakán a "Krankenhaus"-ba, s ostromlom kérdéseimmel az orvost, az ápolónőket. És nem tudom, melyik szóra borzadok össze jobban: arra, hogy élet, vagy arra, hogy halál.

Bácskai Hírlap, 1905. július 9.

II

Egy tankönyvben több helyütt ezt tanulják a diákok: "A fiatalabb írógenerációból kiválik Bródy Sándor, aki Zola nyomán a magyar naturalizmust képviseli..." Felületes és könnyelmű becslés, hideg és elkésett, mint minden irodalomtörténeti mondat, és hogyha el akarunk igazodni Bródy Sándor művészetében, bizony rossz iránytű. Az író, akiről ezek a szavak szólnak, immár deres. Energikus és mindig fiatal fejével pedig messzire kimagasodik minden izmusból, régi és új iskolából, és alapjában sohase esküdött fel a naturalista vagy a realista kátéra. Ha írt, nem akart demonstrálni. A naturalista erkölcsös, mint a túloldal papjai, és professzor és demonstrátor. Ő költő. Gondoljuk úgy, hogy valaha merészség volt az írásban a penész, a mosókonyha, a kénesgyufa. Akkoriban új színeknek tudták, az író szerette és becézte őket. Íme, itt a magyarázat. Amikor hamis szalontónus uralkodott, inkább bravúrból, költőszeszélyből, mint meggyőződésből - bevitt az irodalom parkettjére egy pesti nyomorultat, egy villamoskalauzt vagy egy kokottot, mindenkit megelőzve a jelen krónikása és költője lett. Divat ma kezdeményezőkről, előőrsökről, a modern irodalom őseiről beszélni. Jegyezzük fel, hogy az első gesztust ő tette meg, és mindenki, aki magyarul ír, olvas, adós Bródy Sándornak. A Fehér könyv históriai dokumentum. Olvassák el ma, milyen puha és élettel teljes ez a magyar próza. Erdélyi szavakból, budapesti szólásokból egy új nyelvet gyúrt, amelyet senki se beszélt és beszél, magasabb nyelvet, akár a versek nyelve, és azóta rajta a márkája, az övé, egészen az övé. Alakjai is ezen a nyelven érintkeznek egymással. Bródy Sándor folyton alkotja a stílust, komponál. A naturalista sztenografál.

Ezek a novellák egytől egyig a régi melegvérű írót mutatják, aki kimondott program nélkül, egy költő módjára, a részletek gyönyörűségébe merülve nézi a világot. Minthogy pedig még mindig nem teljesült be a német költő álma, s a filozófia még ma se tartja össze, ő is csak a két pólusát és mozgatórugóját látja: az éhséget és a szerelmet. Ez pedig - az író szerint - rendjén van. Nem lázadozik az ősi szabály ellen. Erotikájában, nyomorpoézisében nincs tragikus íz és vád (mint például Wedekindnél), inkább humor és meghiggadt bölcsesség. Ha úgy tetszik, itt az homme-machine. Az, aki csak éhes, és aki csak szerelmes. Mindegyik kap enni, ételt, sokat, jót és fűszereset, és szerelmet, azt is sokat, jót és fűszereset. Legfeljebb még egy helyzetben látjuk az embert. Amint a dekadens gépezet elromlik tilos csókoktól és titkos szerelmektől, és egy szanatóriumban utolsót nyikorog. De a főmotívum akkor is az éhség és a szerelem. A novelláskönyv két legnemesebb darabja egy szerelemre éhes asszonyról meg egy öregről szól, aki az élete párjával együtt úgy jóllakik disznósajttal, fehérpecsenyével és orjával, hogy belehal.

E két apró remekműnek az érzéki nyelve páratlan. Báthori Erzsébet például így mutatkozik be: "Elvonult közöttük az úrasszony, a forróság ellenére kék és aranyszőtt prémben, aszú nyaka drágakövekkel bebónyálva, fonnyadt piros arcából is kevés látszott a kettős csipkegallér miatt." Az étkes öregek-ből kiszakítom a következő részt, amit jobban szeretek minden költeménynél: "Az asszonyság dicsekedett, hogy hideg töltött káposztát evett reggelire; volt olyan idő. A férfi ötven pampuskát, azaz farsangi fánkot ett meg házassága első esztendejében egy nap és egy éjjel alatt, de nem fogadásból. A sertésnek ízes részeit még most is mind dicsérték, és a füstölt kolbász, valamint a kissé fokhagymás véreshurka, mint egy meleg tavaszi álom emléke, úgy tükröződött a lelkükben." Mindkét alak - a csejtei vár asszonya és az étkes öreg úr is - Bródy Sándor tipikus hőse. Az egyiket a szíve, a másikat a gyomra öli meg.

A Hét, 1912. június 2.

GÁRDONYI GÉZA

I

(461. lap. A kritikus, inkább magában nem bizakodva, mint a regényben, a vaskos könyvvel egyenesen a Margitszigetre fut, a romok közé. Maga a regény is itt játszódik le. A szigettől akar csenni egy kis ódon hangulatot szűz Szent Margit történetének olvasásához. Míg a hajó vígan nyargal a hullámok közt pihegő zöld folt felé, a kritikus így méláz magában:)

- Történelmi regény. Gárdonyit - úgy látszik - erősen izgatja a történelem problémája. Ismerőseitől hallottam, hogy Flaubert Salammbô-ja újabban livre de chevet-je. Ez a bogos, merész csodakönyv mindnyájunkban felgyújtja az álmot, hogy a múlt csakolyan, mint ez a fakó paraszti jelen, s ha író ez a valaki, okvetlenül arra vállalkozik, hogy a történelmet egy ingujjban, csupaszon, a maga bájos gyámoltalanságában mutassa be. Az igazi történelmi regényíró távolságáthidaló, időromboló, határkő-eltüntető. A múltat jelenné teszi. Jó történelmi regényt írni tulajdonképpen annyit jelent, mint jó társadalmi regényt írni. Ezt teszi most Strindberg apró miniatűrképeivel, és ezt tette Flaubert. Hiába mutatja ki azután egy alapos szőrszálhasogató, hogy a Salammbô tíz év verejtékével megkeresztelt adatai hamisak, az emberek azért is igazak maradtak, túllicitálják az életet, és a bennük lakozó művészetélet szuverén jogánál fogva hazuggá csúfítják magát a történelmet is. "Desto schlechter für die Tatsache..." Vajon Gárdonyi is ily múltvisszabűvölő? Az Egri csillagok-ban mintha meg akarta volna kísérelni, de csak az első pompás momentkép sikerült neki. A többi regényes, majdnem jókais. Vajon mit akar Gárdonyi ezzel az új regényével?...

(A kritikus olvasni kezd. Pár perc múlva már a XIII. században járkál. Az író megragadja a kritikus múltba vágyakozó kezét, és szűk mellékösvénykéken egyre beljebb csalogatja a középkorba. Megtudja, hogy mindnyájan rabok vagyunk. A becsüs a pénz rabja, a király a nemzet rabja, s a szerzetes az Isten rabja. Ezekről a kolostorrabokról van szó. Az író azonban mintha egy szivárványos templomüvegen át nézné ezt a fekete világot. A királykisasszony, akit egy kemény rajzú, középkori legenda örökre beleégetett agyvelőnkbe, itt meseszerűvé, nyúlánkká, ibolyaszeművé válik, és rózsák közt andalog. Nagyon sok, nagyon színes ruha káprázik szemünk előtt, és kevés ember. A violás pluviálék, pezsgőszínű, meggypiros, kénsárga díszruhák alatt valami durván és megindítóan emberit keres a kritikus, de hiába. Jancsi, a kertészfiú álmodozik a királykisasszonyról. A királykisasszony ciliciummal maratja fehér testét. Külsőségek. Az egész középkor lassan eltolódik a magyar népmesék regényes világa felé. A hős is, a hősnő is álomember, levegőn járó mesealak. Az a kevés realitás, ami itt-ott félve felüti a fejét, csak a magyar népmesék szokott realitása. Bármi könnyű, finom és elegáns Gárdonyi stílusa, végre is belefáradunk, s a regény nem érdekel többé. Az olvasó cigarettára gyújt, és a füstkarikákban körülbelül a következő gondolatokat fújja fel a kék levegőbe:)

- Nem ezt vártam! A fanyar, kesernyés középkort akartam látni, vézna, beteg szenteket, akik stilizáltságukban is emberek maradnak. Lepréselt, halavány szentképek ódon illatára gondoltam. A prerafaelita képek elrajzolt félszegségéről álmodoztam. Egyszerű népmesehangulat nem tud már lekötni. Egy meleg lírai lendület kell, amely az egész regényt átfűti titokzatosan vibráló hevével. Egy parázsmag kell, amelyből egyszerre nő ki a mese tűzvirága. Minden nagy regény ilyen lírai önkívületből sugárzik ki. És ha Buddenbrooks-ról, Bovaryné-ról beszélek, egy egész érzelemvilág borul reám, s éppúgy melegít, mint az írójukat, mikor megírták chef d'oeuvre-jüket. Gárdonyi aligha érezhetett ilyet, hogy az Isten rabjai-t írta...

(A szerelem, ami Margitot és Jancsit összeköti, spirituális, majdnem spiritiszta szerelem. Alakjaik azonban nem jöhetnek közelebb hozzánk, mert minden lelki differenciálódottság nélkül, tág általánosságban mozognak, s gerincük ködből van. A kertészfiúból szerzetes lesz, a novíciát meg apácává szentelik. Gárdonyi bizonyára öntudatosan nem nyúlt kézenfekvő, durván felkínálkozó motívumokhoz. Margit az Isten szerelmese. Mindenünnen kimagaslik egy fejjel, akárcsak a legendában, de éppen ezért nem érezzük emberi nagyságát. Ezekben az emberekben egy csöpp vér sincs. Az elrajzoltságuk nem az író, hanem a makrancoskodó toll önkényes akaratából történt. Még az epizódszereplők is a hazáért és az országért cselekszenek gyanús eszmék hatása alatt, s nem a vérük emberi szózatára. Sőt, végül Margit nemzeti hősnővé dicsőül egy görögtüzes tableau-ban, ami bántó, legalábbis furcsa. Minden a felhőkön lebeg. A baj csak az, hogy az író nem képes bennünket ezekbe a különös, stilizált magasságokba bűvölni. A kritikus szinte felkiált:)

- Gárdonyi spirituális lélek, de a regényét még nem tudja spirituálissá tenni! A múlt fehér ködrózsái közt andalog, mi azonban mégis a jelenben maradunk. Mindenre rezonáló, leányos lelke nem elég erős, hogy másokra is reálehelje álomvilága árnyait. Csak a környező lírikust érezzük. A regényíró hamis romantikában vész el. Ez a spirituális új Gárdonyi pedig modern ember, aki annak a legújabb irodalmi mozgalomnak fókuszában áll, mely a stilizált finomságok jogait igazolja a földön kúszó művészietlenségekkel szemben, és a diadalmas költői akarat önkényességét hirdetve, túlvilági fényrezgések violás reflexeit keresi. Az új író a levegőbe tör. Gárdonyi is. Ezegyszer azonban nemcsak a ballasztokat dobálta ki léghajójából, hanem az embereket is. Nem csoda, ha léghajója kilyukadt, és maga is elveszett a fellegek között.

(Mindez nem azt jelenti, hogy ezután a földön kell maradnia. Sőt. Fel kell találnia a kormányozható léghajót.)

A Hét, 1908. június 7.

II

Bizalmasan - négyszemközt - szerettem volna elmondani valakinek, amit itt leírok. Most Gárdonyi Géza verseit olvasom hónapok óta. Két kötet vers: az Április és a Fűzfalevél, nyárfalevél... Tudtommal a könyveknek annak idején nem volt olyan sikerük, amilyent megérdemeltek volna, a bírálók se foglalkoztak velük tüzetesen. A nagyközönség pedig pusztán a szépprózája után ismeri Gárdonyi Gézát. Amikor kiadta verseit, meg sem is érthették, a Nyugat által folytatott harc, a harc nyomában keletkezett verskultúra - új ízlésünk és új értékelésünk - kellett ahhoz, hogy érdemük szerint méltányoljuk. Az a hitem, hogy állandóan - legalább ötévenként - revideálnunk kellene az irodalmi ítéleteket. Öt év múltán ismét mást veszünk majd észre egy-egy munkában. Innen magyarázom, hogy e két kedves könyvet évekig hevertettem a könyvesládámban, s ma oly növekvő szeretettel olvasom, hogy még a villamosra is magammal viszem, útitársul. Zaklatott idegélet után úgy hat rám, mint egy tejkúra.

Gárdonyi Géza jelentős költő. Ami először feltűnik az olvasónak, az az egyenletes, sugárzó melegsége. Szelíd és egyszerű. Tárgyaival szemben pedig szerény, majdnem alázatos. Igénytelenül nyúl hozzájuk, és minthogy biztosan uralkodik rajtuk, hirtelenül felcsigázza igényeinket. Ezekben a versekben jelentkezik először a magyar primitív költészet, amely elfáradva a szócifrázásban, a lehető legrövidebb utat keresi, az egyszerűség raffinement-jával hat. Olvasván a verseit, visszatérően egy tizenegy éves magyar parasztlány rajza jut az eszembe, amelyet egy piktor barátom mutatott, bizonyságával annak, hogy jó ízlésű tanítómesterek a művészetre is rákapatják a gyermeket, csak nem szabad korlátot tolni természettől fogva egészséges és forradalmi ösztönei elé. A kis impresszionista kép egy parasztmenyecskét ábrázol, piros pruszlikban, arany főkötővel, a szeme zöld, a haja kék, a mozdulata kecses és bizarr, alul pedig ez áll: "írta Balog Kata." Ilyen - ceruzával és vízfestékkel - írott kép Gárdonyi Géza sok verse. A kéz naiv ákombákomokat pingál. Néha a lombokat fösti aranyosra és az eget zöldre, néha megfordítva, áprilisi szeszéllyel. Színeit a parasztkanták zöldjéről, a kisházak kék cifráiról, a búza sárgájáról cseni. Mindig naiv és gyengéd, szemérmes és tiszta. Magyar eklogákat és idilleket ír. A mérték neki már nem fontos, rímei selypítenek, görbék és csorbák, sokszor Tinódi Lantos Sebestyén süket összehangzásaira emlékeztetők, de milyen helyénvalók, milyen jó rímek ezek. A napot - magyar realitással - így látja: "a nagy aranydeszkák az égre villantak". Drága szavakat mond a holdról: "holdimádó lelkem mélyén, mint a kutak sötét mélyén a Hold képe felragyog." Itt egy szeptemberi akkord, amelyben benne dong a vidéki álmos ősz: "Elnémult a rigó. Az esteli csendben az őszi bogár szomorú pri-pri dala szól már." Vagy milyen gazdagon-kedélyes a velencei verse:

Mennyivel szebb volna, mennyivel jobb volna,
ha ez a nép rojtos gatyás halász volna!
S amíg pipázgatva picézne, halászna,
a sovány rákokra, halkan ebattázna,
és a gondolákon csillagos estéken
képeddel alszom el, énekelnők szépen.

Fajszeretete gyermeki és gyermekes. A hazát vagy nagyon okosan, természettudományos alapon kell szeretni, vagy így, minden kritika nélkül, naivan. Egyik versének a címe: A bárókisasszony. A bárókisasszony mezítláb sétál a réten, a juhászlegény pedig órákig nézi a lábnyomát:

Hej - aszongya - ez a szép bárókisasszony
lehetne mellettem szegény juhászasszony,
de sohasem lesz ő szegény juhászasszony,
mert bárókisasszony.

Kevés írást ismerek, amelyik ennyire magyar, a kacskaringós, keleti gondolkozást ily döbbenetesen - és tüntetés nélkül - tükröző. Még pár sorát írom ide:

Fejem akár nyugoszik egri párnán,
akár a sötét Halálnak az ágyán
- ha egyszer alszom, alszom: nem vagyok.

Érzik-e, hogy ez a magyar költő a naivitásával, az ibolyás kellemével, a vergiliusi hullámpuhaságával, egy testvér azzal, akit a mai franciák annyira olvasnak és szeretnek, Francis Jammes-mal?

Gárdonyi Géza költészete a népdalainkból lelkedzett. Egy neuraszténiás ember idegrendszere végigrezgette magán a magyar népdalokat. Ma már tudjuk - a naturalizmus komikus csődje után-, hogy a parasztot nem lehet azon nyersen beállítani a könyvbe, az az érdekes, amit mi veszünk észre rajta, és a népdalt se lehet "átvenni" és "utánozni", az a költészet, amit mi látunk és érzünk bele. Gárdonyi Gézához kerülő úton jutott a népdal, a magyar vidéki városon keresztül, amely magába hasonítja, és anélkül hogy tudná, a vérében őrzi. Megfigyeltem, hogy a vidéki ember életét a népdal nemcsak cifrázza, de irányítja is. Annyira össze van forrva vele, mint a középkori emberrel a Biblia igéje. Születése óta hallja, lakodalmon, toron, névnapi cécón (amelyre még a csecsemőket is eltolják, bölcsőben), passzíve és aktíve részt vesz benne, nem csoda, hogy az agyán kívül az idegrendszerébe is behatol, s később, a "tudattalan"-jába kerülvén, a cselekedetét is determinálja. A parasztnak csak kellemes íz, de a vidéki magyarnak - és éppen a kabátosának és éppen az intelligensének - mákony. Ha énekli, beletudja magát, és ő a falurossza, ő a bús szerető, ő a csárdaajtó-nyitogató, édesanyja-szomorító paraszt lump: a megyei úr, a segédorvos, az ügyvédbojtár vagy a hivatalnok. A vidéki lány "végigmegy a temetőn", a vidéki fiú utolsó vágya, hogy "csak még egyszer nézhessen a szemébe", s hazamenet megáll a kapu előtt, a kedves ház kapuja előtt, hogy "átölelje kapufáját", ha nem tettben, gondolatban biztosan. Mosolyogtató dolog, alapjában azonban egy régi kultúra eredménye. Bármerre jártam az isten háta mögött, ezt a különböző embereket összeforrasztó népdalkultúrát és a velejáró jellemzően magyar és jellemzően vidéki etikettet mindenütt megtaláltam. Gárdonyi Géza verseiben ez a kultúra, ez a romantika, ez a népdal vonul át - nem Petőfi Sándor és Arany János egészséges népdala, hanem a polgári osztály dekadens népdala, amely bomlaszt, különccé tesz, ríkat, a fáradt népdal. Itt a fáradtság nemesedést jelent. A városi költészethez, amelyet a legújabb nemzedék fejlesztett ki, átmenetet alkotnak ezek a versek, amelyek nem népiesek a szó régi értelmében, csupán egy kisvárosi remete nemes álmai.