Karennek a kitartó támogatásért és a kemény munkáért, amellyel segített, hogy ez a könyv létrejöjjön.

Néhai nagynénémnek, Maureennak.
Hiányoznak élvezetes beszélgetéseink.

*

„Én, Fülöp, Edinburgh hercege, hitemre esküszöm, hogy halálomig odaadó hűbéresed{1} leszek, és mindenkivel szemben életem árán is megvédelmezlek. Isten engem úgy segéljen!”

Edinburgh hercegének hűségesküje,
amelyet feleségének,

II. Erzsébet királynőnek mondott a koronázáskor.

Westminster-apátság, 1953. június 2.

„Az élet utánam is folytatódik. Boldog lennék, ha a még hátralévő éveimben egy kicsit is elviselhetőbbé tudnám tenni az életet azok számára, akik engem követően jönnek világra.”

Ő királyi fensége, Fülöp

Edinburgh hercege

Szeretném megköszönni kiadóimnak, Johnnak és Jonnak az Ad Lib-nél a befektetett munkájukat, és hogy törődtek ezzel a könyvvel, valamint csodás szerkesztőimnek, különösen Karennek, hogy jobbá tették a szöveget. Köszönet a forrásaimnak, hogy információkkal láttak el, és természetesen a családomnak és a barátaimnak, hogy elviseltek az írás folyamán.

Remélem, élvezni fogják a könyvet.

Robert D. Jobson

@theroyaleditor

1.

Erő és támasz

„Nincs is kellemesebb annál, mint amikor az embert
emlékeztetik arra, hogy az évek egyre gyorsabban múlnak,
és a régi képkeret darabjai kezdenek lepattogzani.
Mégis jó érzés, hogy egyáltalán emlékeznek rád.”

Fülöp reakciója, amikor 2011-ben

megkapta „Az év öregje” díjat

Fülöp herceg hosszú és eseménydús élete során mindig ragaszkodott a pontossághoz és a katonás precizitáshoz. Megfogadta, hogy a halálával és a temetésével kapcsolatos teendők megszervezése is ilyen lesz. Nem viselte el a zűrzavart és a felfordulást. Ugyanúgy gyűlölte, mint azt, ha személyes dicséretben részesült. Az ő mantrája az életben az volt, hogy „Fogadd el és lépj tovább!”

Ugyanolyan pragmatikus volt a halállal kapcsolatban, mint amilyen az élet dolgaiban. Első utasításában leszögezte, hogy nem kórházban kíván meghalni, hanem otthonában, a windsori kastélyban. A saját temetésére vonatkozó további részletes utasítások, amelyeket „Forth Bridge-hadművelet” fedőnéven ismernek, kötelezőek voltak, és nem képezhették vita tárgyát. Úgy döntött, hogy a Westminster-apátságban nem lesz állami tiszteletadás, annak ellenére, hogy a királynő férjeként jogosult volna rá, és a testét nem ravatalozhatják fel. Ehelyett ünnepélyes katonai temetést kért Windsorban, a középkori gótikus stílusú Szent György-kápolnában és a térdszalagrend lovagjainak a kastély alsó szárnyában álló, 1475-ben épült kápolnájában. Azt is elrendelte, hogy a palota tisztségviselői nem erősíthetik meg és nem is cáfolhatják a halálhírét mindaddig, amíg az ezzel megbízott libériás lakáj ki nem függeszti a Buckingham-palota kapujánál a bekeretezett közleményt. A királyi család kommunikációs csapata és a palota sajtóirodája ekkor, és csak ekkor törheti meg a csendet. Mindenki, akinek szerepe volt ebben az utolsó ünnepélyes színházi előadásban, pontosan tudta, mit és mikor kell tennie, hogy az – Fülöp tervei szerint – minimális felhajtással járjon. Amikor 2020 márciusában a Covid–19 világjárvány kirobbant, ő és a királynő pedig kénytelenek voltak kiköltözni a fővárosból és karanténba vonulni Windsorban, a herceg beleegyezett abba, hogy még tovább egyszerűsítsék a temetési ceremóniát, ha sor kerül rá. Soha nem szerette a bizonytalanságot.

Az erőteljes és vitatott személyiségű Fülöp hercegnek elkerülhetetlenül voltak bírálói is, akik az általuk észlelt baklövéseire és hóbortos megjegyzéseire összpontosítottak, nem a hatalmas eredményeire. Kiérdemelte a történelemben elfoglalt helyét. Aki Fülöpöt a saját karikatúrájaként ábrázolja, az tévúton jár, és egy jelentős személyiségről, vezetőről és újítóról fest durván félrevezető képet. A rá jellemző merész megjegyzésekkel sokszor csak az unalmas ceremóniákat szerette volna élénkíteni. A rideg, formális, hivatalos eseményeken gyakran mosolyt fakasztott, amikor ilyeneket mondott: „Most pedig látni fogják a világ legtapasztaltabb emléktábla-leleplezőjét munka közben.” A tömeg visítva nevetett Kanadában 1969-ben, amikor bejelentette: „Megnyitottnak nyilvánítom ezt a dolgot, akármi is ez.”

Tanácsadóinak azt mondta, hogy amikor belép egy terembe, körülnéz, és kiválaszt valakit, akit aztán próbál megnevettetni.

Szerencsés vagyok, hogy sokszor találkozhattam Edinburgh hercegével királyi tudósítóként és szerzőként, nyilvánosan és a magánéletben egyaránt. Elnöke volt a londoni klubomnak, a St. James’s Square 4. szám alatt működő Haditengerészeti és Katonai Klubnak (becenevén a Ki és Be Klubnak). Egész életében élénken érdeklődött a haditengerészet története iránt. 1948-ban kinevezték a Nemzeti Tengerészeti Múzeum kurátorává. Közreműködött a híres Cutty Sark teaszállító vitorlás – ma Greenwichben állomásozó múzeumi hajó – megmentésében és a Maritime Trust, a történelmi értéket képviselő brit hajók restaurálását, megóvását segítő jótékonysági alap létrehozásában.

Szellemes volt, néha szemtelen, de mindig helyén volt az esze. Nem törődött a politikailag korrekt beszédet megkövetelőkkel, és még kevesebb figyelmet fordított az esetleges kritikákra. A médiában dolgozó hölgyekre és urakra minimális időt szánt, és csak „a keselyűk” jelzővel illette őket annak ellenére, hogy fiatalabb éveiben számos újságíró barátja volt. 1983-ban Bangladesben a királynő és a herceg egy kormányzati épület kertjében álltak, hogy találkozzanak a koktélpartira érkező vendégekkel. Ashley Walton, a Daily Express akkori királyi tudósítója és a „Royal Rat Pack” („udvari patkányfalka”) többi tagja is ott állt a sorban. Fülöp nem vette észre, hogy meghallották, amikor egy grimasszal az arcán a királynőhöz fordult, és ezt mondta: „Itt jönnek azok az átkozott keselyűk!”

Arra a kérdésre, hogy úgy érzi-e, hogy a sajtó igazságtalan volt vele szemben, vagy félreértelmezte őt, azt válaszolta: „Úgy vélem, hogy igen. Időnként. Ha úgy vesszük, ez a dolguk. Ezzel együtt kell élnünk.” Egyfajta játszmának tekintette az újságírókkal való együttműködést, mint ahogy sokszor ők is hasonlóan viszonyultak a királyi családhoz. Valahányszor a herceg közvetlen kapcsolatba került a sajtó egyik képviselőjével, zsákmányként kezelte. Úgy játszott vele, mint macska az egérrel, valójában nem is játszott.

Amikor 1948-ban díszvendég volt a londoni Külföldi Tudósítók Szövetsége (FPA) 60. születésnapi vacsoráján, az újságírókat „a nép követeinek” nevezte, azután csípősen megjegyezte: „Gyakran azt kívánom, bárcsak ne akarnának az emberek olyan sokat tudni.”

A Parlamenti Tudósítók Társasága 1956-ban vendégül látta, és megkérdezték, hogy mi a véleménye az újságírókról. „Nagyon megtisztelő a kérdés – mondta a herceg –, de azt hiszem, jobb, ha várok a válasszal addig, amíg egy kicsit öregebb leszek.”

Sokszor viccelődött a sajtó rovására. 1950-ben újságírók gyűrűjében a gibraltári sziklán állva a berber makákókra nézett, és így tréfálkozott: „Kik itt a majmok, és kik a riporterek?” Még az otthonába meghívott elismert újságírók sem voltak biztonságban. Emlékszem, hogy 2002-ben, a királynő aranyjubileuma alkalmából a windsori kastélyban megrendezett médiafogadáson – ahol én is jelen voltam – különösen remek formában volt.

– Ki maga? – kérdezte Simon Kelnertől.

– Én vagyok a The Independent főszerkesztője, uram.

– Mit keres itt? – így a herceg.

– Meghívtak.

– Nos, nem kellett volna eljönnie!

A következő áldozata Martin Townsend volt, a Sunday Express szemüveges és kedves szerkesztője.

– Ó, a Sunday Express – mondta Fülöp. – Nagyon szerettem Arthur Christiansent.

– Igen, egy sor kiváló szerkesztője volt a lapnak – felelte Townsend.

– Nem ezt mondtam! – szólt Fülöp nyersen, és sarkon fordult.

Ugyanazon a fogadáson két kiváló ír újságíróval beszélgettem, miközben a királyi család a másik helyiségben tartózkodott. A semmiből jelent meg a herceg. A hajtókánkon lévő névtáblát nézte, és amint rájött, hogy a kollégáim írek, elmesélt egy abszolút oda nem illő ír viccet: „Ismerik azt, amikor az ír pilóta azt mondja rádión a légi forgalmi irányításnak, hogy baj van?” Nyilvánvalóan hallották már, de udvariasan azt válaszolták, hogy nem ismerik. „A torony azonnal szabaddá tette a leszállópályát – mondta Fülöp –, de kérte, hogy adja meg a magasságát és a helyzetét is. Erre a pilóta: Öt láb nyolc hüvelyk, és a repülőgép elején lévő pilótafülkében ülök.” Nagyot nevetett a saját viccén. Mindannyian kötelességtudóan csatlakoztunk. Aztán az én kitűzőmre pillantott, amelyen ez állt: Robert Jobson, királyi tudósító, The Sun. Ismerte a Haditengerészeti és Katonai Klub nyakkendőjét is, amelyet viseltem. Bólintott, és ezt mondta: „Manapság már bárkit beengednek” – és egy vásott kölyök vigyorgásával az arcán elindult, hogy megkeresse következő áldozatát.

Gyakran bántó és türelmetlen volt, amikor fotósokkal volt dolga. Amikor 2015. július 19-én, az angliai csata 75. évfordulójára rendezett ünnepségen egy szerencsétlen fotós szerinte túl sokáig szöszmötölt, csúnyán ráförmedt a reszkető fényképészre: „Csak csinálja meg azt az átkozott képet!” Egyszer pedig a windsori lovasbemutatón egyezett bele abba, hogy még mielőtt elmegy, egy nő a közönség soraiból lefotózza őt a saját kislánya mellett. Amikor a fényképezőgép a harmadik próbálkozásra sem exponált, a hölgy és a kislány legnagyobb meglepetésére Fülöp szitkozódott és elhajtott.

De a hercegnek még a médiával való kapcsolata tekintetében is volt egy másik, ritkán látható oldala. Hírneve ellenére nem volt mindig ilyen udvariatlan a fotósokkal és riporterekkel szemben. Néha nagylelkű és szívélyes is tudott lenni. Egyszer a Sun fotósát, Mark Sweeney-t, a lap későbbi skót képszerkesztőjét és egyik kollégáját felderítésre küldték a balmorali kastélyba, de nem jártak sikerrel. Mark munkatársa épp az előző napokban vette át a csillogó új BMW-jét, ezért úgy döntöttek, hogy felfüggesztik a királyi család megfigyelését, és elmennek a Braemartól öt mérföldre délre lévő Muick-tóhoz, hogy néhány felvételt készítsenek az autóról, klasszikus skót háttérrel. Néhány perc múlva egy csónakot vontató Range Rover Vogue SE jelent meg, Fülöp herceggel a volánnál. Egyedül volt.

„Szolgálaton kívül vannak? – kérdezte Fülöp, aki a fotósokat rendőröknek nézte. – Tudnának segíteni abban, hogy a csónakot vízre tegyem?” Mark beleegyezett, de korrektül felvilágosította a herceget, hogy ők a Sun fotósai. Segítettek neki, mire Fülöp – anélkül, hogy megkérték volna – azt mondta: „Előbb-utóbb biztos fogok néhány halat. Akarnak csinálni néhány felvételt arról, ahogy kihúzom őket?” A két szerény férfi nagyon hálás volt. Büszkén továbbították a kitűnő és exkluzív felvételeket a glasgow-i és londoni szerkesztőségbe, ahol a szerkesztők is el voltak ragadtatva.

Fülöp herceget a személyzete is szerette. Amikor partit rendezett a csapatának, gondoskodott arról, hogy mindenki, aki segíti őt és a munkáját – a takarítóktól a magántitkáráig – meghívást kapjon. Ugyanakkor feltétlen lojalitást várt el tőlük.

A legfontosabb azonban az, hogy ő volt a királynő leghűségesebb és legmegbízhatóbb támogatója, akire mindig és mindenben számíthatott a brit történelem leghosszabb uralkodása során. Most, a gyász és az elmélkedés idején tisztelettel kell emlékeznünk hitvesének, Erzsébet királynőnek, a hazájának és a monarchia intézményének végzett odaadó szolgálatára. A jótékonysági programok, az ipar, a művészetek és az oktatás fáradhatatlan támogatója volt, több mint nyolcszáz szervezet alapítója, vezetője, védnöke, elnöke vagy tagja. Családfő is volt: négy gyermek apja, nyolc gyermek nagyapja és további tíznek a dédapja.

Évtizedeken át osztozott a királynővel a hivatali teendőkön, mindvégig a háttérben maradva. Megerősítéssel és tanácsokkal segítette őt, de soha nem lépte át a támogató szerepének határait. Hálátlan feladat ez, amely bárki számára nagy kihívást jelentene, de ő emelt fővel vállalta és teljesítette. Egész életében az uralkodó tanácsadója volt, és világszerte elismerést szerzett. Elég bölcs volt ahhoz, hogy elismerje a korlátait, és tisztában volt közéleti tevékenységének határaival. Úgy tűnt, hogy mindig ösztönösen érezte, mikor jött el a pillanat, hogy hátralépjen, és hagyja, hogy a királynő átvegye a vezetést. Az ő feladata végül is mindig az volt, hogy engedje a királynő csillagát ragyogni.

A 90. születésnapja alkalmából készült interjúban azt mondta a BBC-nek, hogy próbák és hibák során kellett kialakítania a szerepét: „Nem volt precedens. Ha valakit megkérdeztem, hogy az adott helyzetben szerinte mit kéne tennem, csak üres tekintettel bámult rám. Fogalmuk sem volt, senkinek még csak elképzelése sem volt” – mondta a rá jellemző őszinteséggel.

Fülöp nagyon nem szívesen beszélt magáról és eredményeiről a BBC műsorvezetőjének, Fiona Bruce-nak. Nem volt hajlandó elmondani azt sem, hogy mire a legbüszkébb. Arra a kérdésre, hogy megítélése szerint sikeres volt-e a szerepében, mogorván ezt válaszolta: „Egyáltalán nem érdekel. Tök mindegy, hogy mit gondolok erről. Kit érdekel, hogy mit gondolok róla? Úgy értem, hogy ez a kérdés nevetséges.”{2}

Biztos vagyok benne, hogy Fülöp valójában értékesnek tartotta a teljesítményt, amit örökül hagyott. Sokat ért el életében példaképként és vezetőként is. Arra ösztönözte a fiatalokat, hogy a lehető legjobbak legyenek, hogy tettekkel és tapasztalatokkal erősítsék a jellemüket, és platformot biztosított, hogy ezt elérhessék. Talán a legnagyobb hatású kezdeményezése az Edinburgh Hercege Díj létrehozása volt, amely fiatalok milliói képességeinek fejlesztését segítette világszerte. Gordonstounban szerzett tapasztalataira támaszkodva, egykori iskolaigazgatója, Kurt Hahn javaslatára alapította a díjat 1956-ban. Sir John Hunt dandártábornokot, a három évvel korábban az Everestet meghódító brit expedíció vezetőjét nevezte ki a program első igazgatójává. A program Fülöpnek arra a meggyőződésére épült, hogy a fiataloknak lehetőséget kell adni a tanulásra, és arra, hogy új tapasztalatokat szerezzenek. Szerinte a fizikai és szellemi képességeiket is próbára tevő egyéni és közösségi feladatok elé kell állítani őket.{3} „Nem én irányítom, csak áttételesen van közöm az egész dologhoz. Végül is csak a felelősség az enyém, és én zsebelem be az elismeréseket – válaszolta a riporter kérdésére. – Nincs okom büszkének lenni rá. Elégedett vagyok, hogy működőképes rendszert állítottunk fel, ennyi az egész” – mondta végül fanyarul Fiona Bruce-nak. Úgy tűnt, hogy a műsorvezető egy kissé meghökkent a herceg ingerült válaszától, de gyorsan összeszedte magát. Fülöp soha nem kért bocsánatot. Szerette kínos helyzetbe hozni a riportereket, ezzel tesztelve rátermettségüket.

Amikor a kezdetben magabiztos kérdező, a rutinos tévés Alan Titchmarsh interjút készített a 90 éves Fülöppel az ITV számára, ő sem járt sokkal jobban.

– Nagyon fiatalon már harcolnia kellett – jegyezte meg Titchmarsh.

– Voltak ezzel így sokan mások is – válaszolta a herceg.

– Tudatában volt az apaszerep fontosságának?

– Nem, csak apa voltam – jött Fülöp őszinte válasza.

A királynő hitvesének szerepével kapcsolatban Titchmarsh erőtlenül felvetette:

– Ez egyedülálló helyzet volt…

– Többen is voltunk ilyen helyzetben: Albert herceg, György herceg… – közölte Fülöp.

Arra a kérdésre, hogy azért vállalta-e el az általa elnökölt 847 szervezet egyikének a tényleges vezetését, mert változtatni szeretett volna az addigi gyakorlaton, mély sóhajjal így felelt:

– Nem. Azért, mert megkértek rá.

– Önt választották meg „Az év öregjének” – váltott témát Titchmarsh egy barátságosabb válasz reményében.

– És akkor mi van? – válaszolta Fülöp ingerülten. – Megöregedtem.

Fülöpöt valójában meghatotta, hogy ezt a címet neki ítélték a The Oldie olvasói. A díjátadó ünnepség szervezőinek szerény hangú levelében arról írt, hogy az idő sajnos „egyre gyorsabban telik”, és az, hogy már az életének tizedik évtizedébe lép, elkerülhetetlenül rátelepszik a hangulatára. Megmutatta viszont, hogy nem engedi, hogy a fizikai gyengeség befolyásolja a humorérzékét. Elnézést kért, hogy nem tudja személyesen átvenni a díjat a Simpson’s in the Strand étteremben, majd így folytatta: „Nagyra értékelem a meghívásukat »Az év öregje« díj átadására. Nincs is kellemesebb annál, mint amikor az embert emlékeztetik arra, hogy az évek egyre gyorsabban múlnak, és a régi képkeret darabjai kezdenek lepattogzani. Mégis jó érzés, hogy egyáltalán emlékeznek rád.”

A herceg azonban sokkal több volt, mint egy éles eszű beszélgetőtárs. Két lépéssel a hitvese mögött állt, amikor Őfelsége a nyilvános kötelezettségeinek tett eleget. Igazi hűbérese volt, aki az életét a Koronának és a köz szolgálatának szentelte. Ő volt az a szikla, amelyre a királynő hosszú uralkodása épült, és a hiánya pótolhatatlan veszteség számára.

Lehetetlen felmérni annak a fájdalomnak a mélységét, amelyet most érezhet a királynő, aki mindig szigorúan őrzött titokként magában tartotta az érzéseit. Természetesen vigaszt nyújt a hite. Kétségtelen, hogy őszintén szerette Fülöpöt. Erről meggyőződhettünk például akkor, amikor 1997. november 20-án az 50. házassági évfordulójukat ünnepelték a Whitehallban. Az aranylakodalom egyik szép pillanata volt, amikor ezekkel a szokatlanul személyes és szívből jövő szavakkal fordult a férjéhez:

„Attól tartok, hogy Fülöp hercegnek túl gyakran kellett végighallgatnia a beszédeimet. Gyakran előzetesen megbeszéltük, hogy mit mondjak, és gondolhatják, sosem finomkodott, nem rejtette véka alá a véleményét – mondta a jelenlévőknek, köztük Tony Blair akkori brit miniszterelnöknek. – Tudom, hogy nem szereti, ha dicsérik, mégis kimondom, hogy ő volt számomra az erő és a támasz az elmúlt években, és én, a családjának valamennyi tagja, ez az ország és sok más ország is többel tartozik neki, mint amennyit ő valaha is elvárt, vagy amennyit bármelyikünk felfogni képes.”

Erzsébet és Fülöp házassága nem egy dinasztikus megállapodás volt, nem egy másik hatalommal megkötött szövetség záloga, mint oly sok királyi frigy a történelemben. Igazi szerelem volt köztük, amely a kölcsönös vonzódás és hűség alapjaira épült. Fülöp az ötödik házassági évfordulójukon egy gyémántokkal és rubinnal díszített karkötőt ajándékozott a királynőnek, amelybe belevésette mindkettejük nevének kezdőbetűjét. Gyakran adott neki kis emléktárgyakat, különféle csecsebecséket. Időnként – mint minden férj a feleségét – felbőszítette, de mivel hasonló volt a humorérzékük, az őket közelről ismerők szerint végül mindig sikerült megnevettetnie. Őfelsége élete Fülöp mellett soha nem volt unalmas. Mint szeretett menyük, Zsófia, Wessex grófnője – negyedik gyermekük, Eduárd herceg felesége és a királynő közeli bizalmasa – mondta, amikor bepillantást engedett e kapcsolat dinamikájába: „Nem hiszem, hogy nála jobban hozzá illő férjet választhatott volna. Megnevettetik egymást. Ez már fél siker, nem igaz?”

Amikor csak lehetett, Erzsébet és Fülöp időt szakítottak arra, hogy együtt igyák meg a délutáni teát és megvitassák a nap eseményeit. Visszavonulása után a herceg szinte minden idejét a norfolki sandringhami birtok Wood Farmján töltötte, míg Őfelsége továbbra is végezte a hivatalos feladatait, így az ilyen intim beszélgetések ritkábbá váltak. De amikor Fülöp közölte a nála öt évvel fiatalabb feleségével, hogy szeretne megszabadulni a hivatalos kötelezettségeitől, a királynő úgy érezte, hogy férje a királyi család tagjaként közel 70 évig teljesített szolgálatával kiérdemelte a pihenést.

A koronavírus-járvány miatt bevezetett korlátozások ezen a helyzeten is változtattak. Fülöp és a királynő kénytelenek voltak önkéntes karanténba vonulni a windsori kastélyban, elkülönítve a királyi család többi tagjától, és több időt töltöttek együtt, mint valaha. Közelebb kerültek egymáshoz, mint bármikor a 72 évnyi házasságuk során. Úgy tűnt, hogy rengeteg energiát és új életet ad a királynőnek, hogy Fülöp ismét az oldalán áll, és minőségi időt tölthet a férjével. Egy kis csapat hűséges személyzet gondoskodott róluk, akiket „HMS Bubble”-nak neveztek el. Pihenhettek és viszonylag normális életet élhettek, ahogy az minden, a 90-es éveiben járó embernek kijárna. A nyári szünetre kiköltöztek Balmoralba, Aberdeenshire-be, a királynő tulajdonában lévő skót birtokra, de hat hét elteltével már unalmasnak találták az ottani mindennapokat a koronavírus miatt követendő távolságtartási szabályokkal és korlátozásokkal. További két hetet töltöttek a norfolki birtokon, Sandringhamben, mielőtt a királynő visszatért Windsorba.

Fülöp a Wood Farmon maradt, a megszokott tartózkodási helyén. 2020 novemberének elején a királynő és Edinburgh hercege a pandémia második hulláma idejére újra összeköltöztek a windsori kastélyban, ahol csendes karácsonyt töltöttek a családjuk nélkül. 32 év óta először fordult elő, hogy a házaspár nem Sandringhamben volt az ünnep napjaiban, ahol a hagyomány szerint sok néző előtt a nagy háztól a közeli Mária Magdolna-templomig vonult a királyi menet, hogy részt vegyen a reggeli istentiszteleten. A királynő azt is bejelentette, hogy nem vesz részt a karácsonyi misén a windsori kastély Szent György-kápolnájában sem, nehogy tömegeket vonzzon. A palota közleménye szerint a királyi pár azt remélte, hogy 2021-ben a dolgok normalizálódnak. Sajnos nem így történt. Fülöp herceg többé már nem ülhet az asztalfőn.

2021. február 17-én a palota orvosának tanácsára Fülöpöt „elővigyázatosságból” a londoni VII. Eduárd Király Kórházba szállították. Miután a kórház előtt kiszállt a kocsiból, saját lábán sétált be a kapun. Nem volt szükség sürgősségi beavatkozásra, és nem volt köze a koronavírushoz, de figyelmeztetés volt. Ugyanezen a szomorú napon hunyt el a herceg korábbi hűséges inasa, Christopher Harry Marlow, akit 2003-ban, nyugdíjba vonulásakor a királynő kitüntetett a Királyi Viktória Renddel. Az orvosok közleménye úgy szólt, hogy a herceg „rövid ideig rosszul érezte magát, ezért óvatosságból vált szükségessé a kórházi kezelés”. Boris Johnson miniszterelnök a nemzet nevében mielőbbi gyógyulást kívánt neki. A walesi herceg százmérföldes utat tett meg, hogy három nappal később meglátogassa Edinburgh hercegét a kórházban. Fél órát töltött az ágyánál, nem sokkal délután 4 óra előtt távozott. A megfigyelők szerint komor volt, amikor beült az autójába.

A kastélyban bezárkózva együtt töltött idő alatt Erzsébet és Fülöp újra felfedezhették korábbi éveik boldogságának egy részét, és ez biztosan olyan emlékeket adott Őfelségének, amelyeket megőriz, hogy erőt adjanak neki a szükség és gyász idején.

2.

Nomád herceg

„Nem ismertem másmilyet, csak elfogadtam és továbbléptem.”

Fülöp herceg, amikor a neveltetéséről kérdezték

A királynő és Fülöp herceg házasságát a brit modern monarchia alapkövének tekintik. 75 évig Fülöp volt a szikla, akire a királynő az uralkodását építette. Nehéz tehát elképzelni, hogy sok vezető személyiség, köztük Erzsébet apja, a király is ellenezte ezt a házasságot. A Westminster-apátság oltáráig, a házassági fogadalmak kimondásáig vezető út korántsem volt zökkenőmentes. A fiatal kora ellenére önfejű és eltökélt hercegnőnek meg kellett küzdenie azért, amit akart. És amit mindennél jobban akart, az Fülöp volt.

A fiatal férfit a brit társadalom egyes tagjai kívülállónak és fenyegetőnek tekintették. Az az ember, aki a világ legjobb partijának tekintett nőt veszi feleségül – aki őt „Ő királyi fenségévé” (HRH, His Royal Highness), Edinburgh hercegévé emeli –, görög és dán hercegként Korfu szigetén, Korfu várostól délre, Mon Reposban, a család villájának konyhaasztalán született 1921. június 10-én.{4}

Fülöpnek megfelelő volt a származása, kitűnőek voltak a kapcsolatai, sőt jóképű is volt. Mindez alkalmassá tette arra, hogy jól házasodjon, de az események alakulása folytán nem rendelkezett elegendő vagyonnal. Édesanyja, Alíz battenbergi hercegnő a Hannoveri-dinasztia utolsó uralkodójának, III. Frigyes hitvesének, Viktória német császárnénak és porosz királynénak a dédunokája volt. A Battenberg család a Hessen–Darmstadt-ház egyik ágához tartozott. Alíz hercegnő születésétől fogva siket volt.

A Battenberg-ház első tagja Julia Hauke volt, akinek a sógora, III. Lajos hesseni nagyherceg 1851-ben adományozta a Battenberg grófnője címet, miután a nagyherceg testvére, Alexander, Hessen és Rajna-vidék hercege rangon aluli házasságot kötött vele. Juliát 1858-ban Battenberg hercegnőjévé emelték.

Alexander és Julia két fia, Henrik battenbergi herceg és Lajos battenbergi herceg rokoni kapcsolatba került a brit királyi családdal. Henrik feleségül vette Beatrix hercegnőt, Viktória királynő legkisebb lányát, Lajos herceg pedig elvette a királynő unokáját, Viktóriát, Hessen és Rajna-vidék hercegnőjét. Lajos később a Brit Királyi Haditengerészet első lordja lett.

Az I. világháború óta Nagy-Britanniában érthetően megmaradt németellenes érzések miatt még az uralkodó, V. György és a királyi család is erős kritikának tette ki magát bármilyen német kapcsolattal. H. G. Wells író is igazolta György király félelmének megalapozottságát, amikor a Timesban az udvart „idegennek és kevéssé lelkesítőnek” titulálta. V. György az emlékezetes válaszában Wellst „arcátlannak” nevezte, és ezt írta: „Lehet, hogy nem vagyok lelkesítő, de átkozott legyek, ha idegen vagyok.”

Lord Stamfordham, V. György magántitkára David Lloyd George miniszterelnökkel egyetértve úgy vélte, hogy a királynak el kell határolódnia a nyilvánvalóan német felmenőitől, tekintettel az országot elborító németellenességre. 1917. július 17-én a Titkos Tanács kihirdette: „Ezentúl a királyi családot Windsor-háznak fogják nevezni, miután elhagyta korábbi vezetéknevét, valamint minden más német rangot, címet, megszólítást, méltóságot, kitüntetést és hivatkozást.” Miután számos alternatívát megfontoltak, beleértve a Plantagenetet, Yorkot, Angliát, Lancastert, d’Estét és Fitzroyt, Lord Stamfordhamnak a – III. Eduárd egyik címeként ismert – Windsor névre tett indítványát fogadták el.

A király unokatestvére, a német császár – maga is Viktória királynő unokája – érzékelte a döntés fonákságát. Viccesen megjegyezte, hogy alig várja, hogy megnézhesse a „Szász–Coburg–Gothai víg nők” előadását. Súlyosabb és határozottabb elutasítást fogalmazott meg Albrecht von Montgelas bajor gróf, aki így nyilatkozott: „Az igazi királyi tradíció meghalt azon a napon 1917-ben, amikor a háború miatt V. György király megváltoztatta a nevét.”

A döntés nemcsak a közvetlen családot, hanem annak minden ágát érintette. A Teck családból Cambridges lett, és az Athlone grófja címet vették fel. A Battenberg – Fülöp anyjának családja – egyik napról a másikra – (a Battenhill tükörfordítást elutasítva) Mountbattenné, Milford Haven márkijává változott. Lajos herceg, a gyermekei és unokaöccsei – Henrik fiai – is kénytelenek voltak lemondani német címeikről, és nevüket az angolos hangzású Mountbattenre cserélni. Unokatestvérük, V. György brit főrendi címekkel kárpótolta a hercegeket. Lajos Milford Haven első márkija, míg Alexander herceg, Henrik herceg legidősebb fia Carisbrooke első márkija lett. A király felajánlotta neki a hercegséget is, de ő elutasította, mivel nem engedhette meg magának a hercegektől elvárt pazarló életmódot.

György, aki mindig is britnek tekintette magát és a németet „korhadt nyelvnek” nevezte, úgy érezte, hogy a lépés időszerű és szükséges, tekintettel az európai királyi házakkal szembeni ellenséges hangulatra, ami az összeomlásukhoz is vezethetett volna. A döntést a sajtó is pozitívan fogadta. Bölcs lépésnek bizonyult azért is, mert a windsori uralkodók egyik legfontosabb szerepe az volt, hogy a nemzet vezetőiként tekintsenek rájuk a lényegében Németországgal szemben folytatott két pusztító világháború során.

Bár Fülöp herceg nagybátyja apai ágon I. Konstantin görög király volt, egy csepp görög vér sem folyt az ereiben, mivel felmenői mind a dán, német vagy a brit királyságból származtak. Apja, András herceg I. György görög király fia volt. György király eredetileg dán herceg volt. 1863-ban lett görög uralkodó, majd 1913-ban meggyilkolták.

András a görög hadsereg vezérőrnagya volt. A fia születése előtti napon parancsot kapott, hogy lépjen szolgálatba, így hónapokig nem látta Fülöpöt. Alíz hercegnő levélben értesítette férjét a „gyönyörű és egészséges gyermek” megérkezéséről, aki születésekor hatodik volt a görög trón várományosainak sorában. De ez egy bizonytalan királyi ház volt, amelynek a hatalmát bármelyik pillanatban megdönthették. Fülöp veszélyes időkben született. Görögország ismét véres háborúba keveredett régi ellenségével, a szomszédos Törökországgal, és amikor a görög király vezette katonai hadjárat kudarcba fulladt, az emberek és a politikusok a királyi családot tekintették bűnbaknak. A megalázó vereséget követően futótűzként terjedt az elégedetlenség a közkatonák és az alacsonyabb rangú tisztek körében, és ez hamarosan széles körű fegyveres lázadássá fajult, amelyet a királyi házat ellenségnek tekintő főtisztek vezettek. A görög erők Anatóliában elszenvedett megsemmisítő veresége felelőseinek a megbüntetését követelték.

Petrosz Protopapadakisz kormánya augusztus 28-án lemondott, és a Nikolaosz Triantafillakosz által vezetett kormány váltotta fel. Szeptember 11-én deklarálták, hogy ez egy forradalom. Forradalmi bizottságot alakítottak, amelynek vezetői Nikolaosz Plasztirasz, a Híosz szigetén állomásozó csapatok ezredese, Sztilianosz Gonatasz, a lészvoszi csapatok képviselője, és Dimitriosz Fokasz, a haditengerészet főparancsnoka lettek.

Másnap a csapatok hajóra szálltak és Athén felé vették az irányt. Mielőtt odaértek, egy katonai repülőgéppel ultimátumot juttattak el I. Konstantin királyhoz, amelyben a lemondását, a parlament feloszlatását és egy új, politikailag független kormány megalakítását követelték. Szeptember 13-án Konstantin lemondott és száműzetésbe vonult Olaszországba. Bejelentették, hogy a fia az új király, II. György néven. Szeptember 15-én a forradalmi csapatok beléptek Athén városába, és meghiúsították Teodorosz Pangalosz erőfeszítéseit, hogy a helyzetet kihasználva átvegye a kormány vezetését. Hamarosan új kormány alakult, és a miniszterelnök Szotiriosz Krokidasz lett.

Mivel a király elhagyta az országot és a dühös csőcselék bűnbakot követelt, Fülöp szerencsétlen édesapja, András fizette ki a számlát. Rossz vezetés és parancsmegtagadás vádjával letartóztatták. Az újonnan beiktatott kormány egyik tagja figyelmeztette, hogy fia és négy lánya hamarosan árvák lesznek. Kitűzték az athéni hadbírósági tárgyalás napját. Fülöp egyik nővére, Zsófia görög és dán hercegnő így írt a család traumájáról a naplójában: „Apám tárgyalása azzal végződött, hogy halálra ítélték. Sok kormány megpróbálta megmenteni az életét, és szót emelt érte XIII. Alfonz spanyol király és a pápa is. Végül is apám első unokatestvérének, V. György brit uralkodónak sikerült megsemmisíttetnie a halálbüntetést.”

Az életét ugyan megmentette a nagyhatalmú és kiterjedt családjának a közbelépése, András úgy érezte, hogy megfosztották a becsületétől. A büszke hercegnek nehéz volt együtt élnie azzal a megalázó kilátással, hogy örökre száműzni fogják az országából.

V. Györgynek – II. Erzsébet királynő nagyapjának – köszönhetően a család biztonságban volt a HMS Calypso cirkálón. Nem meglepő, hogy az egész család számára kaotikus és veszélyes napokban nem volt elég idejük arra, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy van-e megfelelő kiságya vagy babakocsija a kis Fülöpnek. Kreatív megoldásként egy narancssárga ládában vitték a csecsemőt a fedélzetre. Lehet, hogy nem ez volt a legkényelmesebb utazási mód Fülöp számára, de segített megoldani, hogy a család mielőbb biztonságba kerüljön.

Kevés pénzzel és papírok nélkül a királyi menekültek egy nyugodtabb életről álmodozva Nagy-Britanniába hajóztak. De ha úgy gondolták, hogy György beavatkozása alapján szívesen látják őket ott, hamar csalódniuk kellett. Csak öt év telt el az orosz forradalom óta, amikor V. György másik unokatestvérét, II. Miklós orosz cárt, a feleségét, Alekszandra cárnét és öt gyermeküket, Olgát, Tatyjánát, Mariját, Anasztasziját és Alekszejt lemészárolták a bolsevikok Jekatyerinburgban. A szocializmus felemelkedésével az európai uralkodók futni kényszerültek, és V. György egyáltalán nem örült annak, hogy az Angliába menekülő, száműzött királyi családok jelenléte arra emlékezteti az alattvalóit, hogy a monarchia nem örök és megdönthetetlen. A kilátás, hogy Londonban éljen, meglehetősen ellenséges emberek között, Andrást és családját sem vonzotta. Ezért úgy döntött, hogy családjával együtt Párizsba költözik, ahol a Bois de Boulogne szélén lévő palotában egy lakosztályt bocsátottak a rendelkezésükre.

A család sosem élvezhette a megállapodottság érzését. A száműzött herceg hamar belátta, hogy nincs elegendő vagyona ahhoz, hogy fizesse a szálláshoz tartozó háztartást, ezért átköltöztek a Szajna túloldalán, a Párizs központjától néhány mérföldre nyugatra, a Saint-Cloud negyed szélén lévő, a Rue du Mont-Valérien 5. szám alatt, egy dombtetőn álló házba. Az almafákkal körülvett ingatlan András bátyja, a családban „Nagy György” néven szólított György görög és dán herceg feleségéé, Marie Bonaparte hercegnőé, I. Napóleon császár dédunokájáé volt. A hercegnő a hatalmas vagyonát anyai nagyapjától, François Blanc-tól, Monte-Carlo fő ingatlanfejlesztőjétől örökölte. Bonaparte hercegnő Sigmund Freud tanítványaként és bőkezű támogatójaként központi szerepet játszott a pszichoanalízis és a szexológia tudományának franciaországi meghonosításában.

A drámai menekülés és a hatalom elvesztése nagyon megviselte Fülöp szüleit. Lelkileg teljesen összetörtek. Bár Marie kegyes és nagylelkű volt, aki mindent megtett, hogy eltartsa férje testvérét, annak családját és kis létszámú személyzetét, András pénzügyei zűrösek voltak. Sikerült magával hoznia némi pénzt a Görögországból való sietős távozáskor, apanázst kapott a testvérétől, Konstantintól, valamint járadékot néhai apja után, de ez sem volt elég ahhoz, hogy a család életvitelét finanszírozza. A Mon Repos villát megörökölte, de félő volt, hogy a forradalmi kormány elkobozza teljes görögországi vagyonát. Meglepetésére nem így történt. 1926-ban sikerült megkötnie egy szerződést, amelyben az ingatlant bérbe adta felesége gazdag testvérének, Lord Louis „Dickie” Mountbattennek, ami újabb szerény készpénzforrást eredményezett. Végül, 1937-ben eladta Mon Repost unokaöccsének, II. György görög királynak, miután egy jogi eljárás során sikerült legitimálnia a tulajdonjogát.

Fülöp édesanyja, aki apja, Lajos battenbergi herceg hagyatékának a tizedrészét örökölte, rettenetesen szenvedett a család kényszerű menekültstátuszától. A háború és az orosz forradalom miatt radikálisan csökkent az öröksége. Fülöp, aki érzékeny volt a környezetére és családja helyzetére, felismerte, hogy takarékoskodnia kell, és meg kell becsülnie azt, amije van. Olyannyira, hogy egész életében fukar ember hírében állt.

Fülöp mindezek ellenére boldog időként emlékezett vissza a gyermekkorára. A családja megtanulta, hogy mindig a legjobbat hozza ki a helyzetéből. Nagybátyja, Kristóf herceg támogatásával 1927-ben a hatéves Fülöpöt beiratták az Elms néven ismert amerikai iskolába. Gyorsan beilleszkedett. Amikor felkérték, hogy mutatkozzon be, bölcsen ragaszkodott ahhoz, hogy egyszerűen Fülöpnek hívják, a hercegi cím említése nélkül. Nem akart kiemelkedni azzal, hogy a többi fiúnál magasabb körökből származik.

Alíz hercegnő biztatta az igazgatót, Donald MacJannetet, akit a fiúk maguk között csak „Mr. Mac” néven emlegettek, hogy hozzon létre egy kölyökcserkészcsapatot, hogy fia a nagy energiáit jó irányban használhassa. A fiatal Fülöp életében az állandóság egyik kulcsfigurája a családi nevelőnő, Emily Roose, egy két lábbal a földön álló angol nő volt, aki megismertette vele az angol nyelv és az angol értékek fontosságát.

Fülöp szerette az első iskoláját és élvezte a kihívásokat, amelyekkel ott szembesítették. „Négy nővérem volt. Egy kis házban laktunk Párizs mellett, és egy amerikai általános iskolába jártam. Hol franciául, hol angolul beszéltem, mert volt egy angol dajkám. A család négy nyelven beszélt, ami néha egy kicsit zavaros helyzetet teremtett – emlékezett vissza. – Gyakran angolul kezdődött a beszélgetés, és ha valakinek nem ugrott be egy szó, akkor franciául, görögül vagy németül folytatta.” Egy másik alkalommal így emlékezett vissza: „Valójában skandinávnak tartottam magam, leginkább dánnak. Otthon viszont legtöbbször angolul beszéltünk.”{5}

Egyik unokatestvére, a néhai Mountbatten burmai grófnő azt mondta, hogy már nem tudja felidézni, mikor találkozott először Fülöppel. „Nagyon élénk és szórakoztató volt. Olyan dolgokat csinált, amik másnak eszébe sem jutottak volna.” II. Konstantin görög király szerint Fülöpnek egyedülálló képessége volt arra, hogy az a valaki, akivel éppen beszélt, a legfontosabb embernek érezze magát a jelenlévők közül. Lady Myra Butter, egy másik unokatestvér így jellemezte őt: „Nagyon kisfiús, de nagyon szórakoztató és kedves volt. Valójában most is ilyen. Nem változott.”

Mint már említettem, a száműzetés megviselte Fülöp anyját is, akinek a mentális állapota gyorsan romlott. Viszonya Andrással, a férjével, ugyancsak válságban került. Édesanyja rossz egészségi állapota folyamatosan problémát jelentett Fülöp számára is. A család azzal próbálta leplezni az anya szellemi hanyatlását, hogy csak a vallási fanatizmusáról beszéltek. Ugyanis belevetette magát a spiritualizmusba és a természetfeletti dolgokba. Sűrűn kártyát vetett, hogy megjósolja a jövőjét és üzeneteket kapjon. Megszállottja lett egy titokzatos angolnak is 1925-ben, akibe reménytelenül beleszeretett, de elfojtotta az iránta táplált érzéseit. András számára a felesége mániás viselkedése és vallási hevülete tűrhetetlenné vált.

Mai tudásunk szerint Alíz valószínűleg mániás depresszióban vagy bipoláris zavarban szenvedett, olyan mentális betegségben, amely hosszan tartó mániás viselkedésben, illetve drámai hangulatingadozásokban nyilvánul meg. 1928 októberében, alig két héttel azután, hogy férjével együtt 25. házassági évfordulójukat ünnepelték Saint-Cloud-ban, áttért a görög ortodox hitre. A következő évben a lelkiállapota tovább romlott, és a viselkedése még furcsábbá vált. A földön fekve beszélgetett Istennel, és meg volt győződve arról, hogy isteni gyógyító képességgel rendelkezik. Novemberre a helyzet már válságossá vált.

Amikor édesanyja, Viktória hercegnő 1929 januárjában Párizsba látogatott, Alíz állapota már komolyan aggasztotta a környezetét. Marie Bonapartéhoz fordultak tanácsért, mivel ő nem sokkal azelőtt pszichoanalízisen esett át Sigmund Freudnál. Marie azt javasolta, hogy vizsgáltassák meg a sógornőjét dr. Ernst Simmellel, akinek a Berlin melletti Tegelben lévő klinikáján elsőként alkalmaztak pszichoanalízist betegek kezelésére. Simmel „paranoid skizofréniát” diagnosztizált Alíznál, és azt is állította, hogy „a libidóval összefüggő neurotikus-prepszichotikus állapotban” van.

1930. május 2-án Viktória felvette a kapcsolatot Wilmanns professzorral, és beleegyezett abba, hogy Alízt a Boden-tó menti Kreuzlingen Bellevue Szanatóriumának pszichiátriai klinikáján kezeljék. Amikor Wilmannsék megérkeztek a Rue du Mont-Valérien 5.-höz, Alíz egyedül volt, mert a megbeszéltek szerint a gyerekeit elvitték otthonról. Nyugtatót adtak neki, mielőtt autóba tuszkolták, és elhajtottak anélkül, hogy elbúcsúzhatott volna fiától és a lányaitól. Fülöpöt sétálni vitték, és mire visszaértek, az anyja már nem volt ott. Úgy vélték, hogy a látomásai szexuális frusztráció következményei, ezért azt javasolták, hogy részesüljön elektrosokk-kezelésben. Alíz könyörgött, hogy ne tegyék, és bizonygatta, hogy épelméjű, de mégis alávetették a kezelésnek, és több mint két évig a szanatóriumban tartották.

Fülöpnek meg kellett tanulnia, hogy mindent elviseljen, amit a sors neki szán. Gyermekkora végéig nem látta viszont az anyját. Apja, András a szeretőjével Monte-Carlóba utazott. A lányai már külön éltek, így gyakorlatilag magára hagyta a kisfiát. Ez volt Fülöp nomád létének kezdete. Mindössze kilencéves volt. Édesanyja egy pszichiátriai klinikán feküdt, az apja pedig többnyire távol volt. Fülöpnek egyedül kellett szembenéznie a világgal. „Elfogadtam és továbbléptem. Nem tehettem mást – mondta a herceg, amikor a gyermekkoráról beszélt. – Akkoriban nem is zavart. Számomra ez a helyzet teljesen normálisnak tűnt. Hogy is tudtam volna összehasonlítani bármi mással?” Van ebben igazság, de sok ilyen korú fiú hasonló helyzetben maradandó lelki sérülést szenvedett volna.

Alíz bátyja, György, Milford Haven 2. márkija gyakorlatilag Fülöp gyámja lett. Ő és felesége, Nádja, Alekszandr Puskin orosz költő ragyogó szépségű és jókedélyű dédunokája, Mihály nagyherceg lánya, felajánlották, hogy éljen velük az angliai Lynden Manorban. Ezzel kezdetét vette a fiatal Fülöp életének következő szakasza. Heteken belül már a Cheam Schoolba járt Surrey-ben, ami akkor Nagy-Britannia legrégebbi előkészítő iskolája volt. A sportos Fülöp azzal örvendeztette meg nagybátyját, hogy kitűnően teljesített a sportpályákon, kupákat nyert, és tagja lett az iskola krikettcsapatának is. Az iskola stabilitást nyújtott számára, mivel a közvetlen családja gyakorlatilag eltűnt. 1931 végére mind a négy nővére férjhez ment német arisztokratákhoz. 1932 nyarától 1937-ig Fülöp nem is hallott az édesanyjáról. Eközben apja, András, bezárta a családi házat Saint-Cloud-ban, és hivatalosan is Monte-Carlóban, egy jachton élt szeretőjével, a gazdag és özvegy Andrée Lafayette (más néven Andrée de la Bigne) francia filmszínésznővel.

Fülöp részt vett minden nővére menyegzőjén Németországban. Egy idő múlva átiratkozott egyik sógora salemi iskolájába, annak ellenére, hogy ott már náci szellemben oktattak, mivel Hitler hatalma és befolyása Németországban rohamosan növekedett. Az iskola társalapítója, dr. Kurt Hahn ekkorra már elmenekült az országból a náci párt felemelkedése és a Hitler brutális csatlósa, Ernst Röhm által vezetett, barnainges SA-hordák folyamatos zsidóüldözése miatt. A kényszer-száműzetésben a zsidó értelmiségi egy bentlakásos iskolát alapított Duffusban, a skóciai Elgin északnyugati részén.

„Elmentem Salembe. Úgy tűnt, észszerű ezt tenni, mert a sógorom volt az iskola tulajdonosa, így ez volt a legolcsóbb tanulási lehetőség számomra – emlékezett később. – Miután körülbelül egy évet eltöltöttem Salemben, a nácik pedig többé-kevésbé átvették a hatalmat, az élet kicsit bonyolult lett, mert a sógorom és a nővérem nem igazán lelkesedtek a nácikért, és nem gondolták, hogy jó lenne számomra, ha ott maradok.” Dr. Hahn később felidézte Fülöp nácik iránt mutatott tiszteletlenségének egy példáját: „Amikor a náci köszöntést látta, mindig hangosan nevetett.” Bizonyára arra emlékeztette őt, hogy a Cheamban az osztálytársai hasonló mozdulattal jelezték, ha ki akartak menni a mosdóba.

1934. június 30-án volt a hírhedt „hosszú kések éjszakája”, amikor Hitler – attól tartva, hogy a félkatonai SA szervezet túlságosan megerősödött – elrendelte, hogy az SS végezzen Röhmmel és társaival. A németországi politikai zűrzavar növekedésével Fülöp visszatért Nagy-Britanniába. „Úgy gondoltuk, hogy jobb lesz neki így” – magyarázta a testvére, Teodóra.

Végül az apjával folytatott konzultáció során úgy döntöttek, hogy Fülöpöt Kurt Hahn új iskolájába, a Gordonstounba küldik, Skóciába, a Morayshire határán fekvő Elginbe. Hahn egy kísérleti, spártai szigorúságú rendszert dolgozott ki a tanítványai számára. Afféle pedagógiai látnokként úgy vélte, hogy a fiatalok akkor teljesítenek a legjobban, ha nem csak a tanulás terén támasztanak velük szemben nagy elvárásokat. Fülöp a rangja ellenére soha nem tartott igényt kiváltságokra. Évekkel később, 1961-ben dr. Hahn interjút adott, amelyben azt mondta: „Egy dolgot biztosan mondhatok: Már nagyon korán azok közé a fiúk közé tartozott, akik képesek önzetlen szolgálatot teljesíteni, és akik soha nem fogadnának el kivételezést a születésük jogán.”

Amikor visszatért Nagy-Britanniába, Fülöp kitűnő tanulónak számított, a tanárai szerint gyors észjárású és igen céltudatos volt, aki mindent a szükségesnél is többet gyakorolt. Legfőbb hibája a türelmetlenség volt, és bár sokszor rendetlenkedett, soha nem volt „rossz”. Sportteljesítménye is új magasságokat ért el, és ezáltal a jégkorong- és a krikettcsapat kapitánya, igazi vezéregyénisége lett.

A gordonstouni szigorú rendszer megfelelt Fülöpnek. A fiúk reggel 6:30-kor keltek, majd hideg zuhannyal és futással kezdték a napot. 10:30-tól szünetet tartottak a tanórák között, amelyet sportolással töltöttek. Ebéd után a felnőtt fiúk olvastak fel a fiatalabbaknak. Ebben az időben a legnagyobb hatást nagymamája, Viktória hercegnő, Milford Haven márkinője gyakorolta Fülöpre. Elképesztően erős és intelligens nő volt, aki ugyan egy kicsit uralkodott rajta, de árgus szemekkel figyelte a fejlődését, ügyelt rá, hogy makulátlan legyen az iskolai egyenruhája, és rendszeresen látogatást tett Skóciában, hogy ne érezze magát elszigeteltnek és magányosnak. „Csodáltam őt. Rendkívül intelligens és művelt nő volt, ráadásul kitűnő társalgó. Velem kapcsolatban és mindenről, ami engem érdekelt, szinte mindent tudott” – mondta róla. Az iskola és Fülöp tökéletesen illettek egymáshoz. Ott töltött ideje önbizalmat tanított neki ezzel a mottóval: „Plus est en vous” („Több van benned”). Az intézmény szellemiségét – hogy mindig igyekezz a maximumot nyújtva versenyezni – Fülöp egész életében magáénak vallotta.

16 évesen tragédia érte a herceget. Novemberben a hőn szeretett legidősebb nővére, az akkor éppen állapotos Cecilia repülőgép-szerencsétlenségben meghalt. A frankfurti repülőtérről egy, a belga Sabena által üzemeltetett hárommotoros Junkers monoplánnal indult Londonba, egy családi menyegzőre. A férjével, George Donatusszal („Donnal”) – aki épp ezt megelőzően lett elhunyt apja utódjaként Hessen és a Rajna-vidék nagyhercege –, özvegy anyósával és két kisfiával, a hatéves Ludwig herceggel és a négyéves Sándor herceggel utazott. A legkisebb gyereket, Johanna hercegnőt{6} túl fiatalnak tartották a menyegzőn való részvételhez, ezért ő nem volt velük.

A repülőgépet Tony Lambotte, a tapasztalt kapitány, III. Lipót belga király személyes barátja és pilótája vezette. Útközben le kellett volna szállnia Brüsszel mellett, de a köd miatt ehelyett az Ostende melletti Steene repülőtéren kellett landolnia. A köd olyan sűrű volt, hogy a pilóta gyakorlatilag „vakon repült”. Három rakétát is kilőttek, hogy segítsenek neki eligazodni, de csak az első működött. Az ereszkedés során történt a tragédia. A gép 100 mérföld/óra sebességgel nekicsapódott egy téglagyár kéményének, majd a tetőre zuhant, ami megölte a fedélzeten tartózkodókat. Amikor a tűzoltók átvizsgálták az égett roncsokat, Cecilia holtteste mellett egy csecsemő maradványait találták, amiből arra következtettek, hogy a nagyhercegné szült, miközben a pilóta próbált leszállni.

Dr. Hahnra bízták, hogy közölje a szörnyű hírt Fülöppel. Az iskolaigazgató később erről úgy nyilatkozott, hogy a herceg bánata már „egy férfié volt”. Egy, a roncsokból előkerült fadarabot Fülöp élete végéig megőrzött. Egyik unokatestvére, Lady Myra Butter így emlékezett: „Rettenetes volt, de valahogy el kellett viselnie. Alternatíva nem lévén, a mottójának megfelelően reagált: »Fogadd el és lépj tovább!« Elfogadta és továbblépett.”

Alíz a németországi temetésen találkozott újra a családjával. A tinédzser Fülöp először látta édesanyját közel öt év után. De ezúttal sem maradt sokáig az életében. Az ékszereit eladta és a pénzből kolostort alapított Görögországban. 1949 után soha többé nem látták őt civil ruhában. Fülöp újabb csapást szenvedett a következő év áprilisában, amikor a gyámja, György márki mindössze 45 évesen elhunyt rákban. Gondozása most a másik anyai nagybátyjára, Louis „Dickie” Mountbattenre hárult. Lánya, a néhai Patricia Mountbatten grófnő így jellemezte Fülöpöt: „Élénk fiatalember volt, aki rendszeres vendég volt nálunk. Három évvel volt idősebb nálam. Nagyon vagány és szórakoztató volt. Imádta a csínytevéseket, beugratásokat. Olyan volt, akire nem azt mondja az ember, hogy »Na, már megint jön az az unalmas gyerek«, hanem inkább azt, hogy »De jó, hogy jön! Végre ismét történik valami, ami igazán jó mulatság lesz!«”

1935-ben egy rövid ideig kérdésessé vált, hogy Fülöp a befolyásos angol rokonai körében, vagy görög hercegként éli tovább az életét. Ebben az évben Georgiosz Kondilisz, egykori katonatiszt lett Görögország legerősebb politikai alakja. Október 10-én kényszerítette Panagisz Caldáriszt, hogy mondjon le a miniszterelnöki tisztségről, és maga vette át a kormány vezetését, felrúgva ezzel számos alkotmányos rendelkezést. A konzervatívokhoz csatlakozott Kondilisz úgy döntött, hogy népszavazást tart a görög monarchia helyreállítása érdekében. Ez 1935. november 3-án meg is történt, és hihetetlen módon a javaslatot a szavazók 97,9 százaléka elfogadta. Fülöp első unokatestvére, II. György király, II. Vilmos, az utolsó német császár anyai unokaöccse, aki 1922 és 1924 között Görögország királya volt, 12 év száműzetés után – amelynek utolsó részében a londoni Brown’s Hotelben lakott – visszatért Athénba. A királyságot hivatalosan 1935. november 30-án állították helyre.

A változás azt jelentette, hogy Fülöp immár ismét a hatodik volt a görög trónörökösök sorában. Ez apját, a Monte-Carlóban élő Andrást is fellelkesítette. Egy újságinterjúban azt mondta: „Nem bosszúállóként térünk vissza, hanem a monarchia visszaállítását kívánó emberek szeretetének szimbólumaiként.” Fülöp nagybátyjának, I. Konstantinnak a holttestét újratemetésre hazaszállították Athénba. A fiatal herceg zsakettban jelent meg az eseményen. Élete válaszúthoz érkezett.

Az új görög király azt akarta, hogy Fülöp csatlakozzon a görög haditengerészethez, de Dickie Mountbatten nem értett egyet ezzel. Ő Görögországot fejletlen, elmaradott balkáni országnak tekintette, ahol egy romantikus, de ingatag és vad nép él. Azt mondta Fülöpnek, hogy Görögország nem elég stabil ország ahhoz, hogy a jövőjét hozzá kösse. Eltökélte, hogy unokaöccsét és pártfogoltját a brit királyi haditengerészeti karrier felé irányítja.

V. György brit uralkodó ugyanúgy nem volt meggyőződve az újonnan helyreállított görög monarchia stabilitásáról. Úgy érezte, hogy ez sem tart majd sokáig. Sir Sydney Waterlow brit nagykövet bizalmasan azt mondta neki, hogy szerinte a görög monarchia helyreállítására irányuló kísérlet szinte biztosan „kudarcra van ítélve”, és az új királynak nem kellene ragaszkodnia a nagybátyja, András, és testvére, Nicholas hazatéréséhez és rangjuk helyreállításához. De az András herceget száműző rendeletet 1936-ban eltörölték, és ősztől ismét Athénban élt. Unokaöccse, az új uralkodó főtanácsadója lett.

Ha Fülöp fejében meg is fordult, hogy milyen lenne ezután a görög királyi család egyik legmagasabb rangú tagjaként élni, egyáltalán nem mutatta ki. Az iskola vezetője, dr. Hahn később elmondta, hogy amikor Fülöp visszatért, még határozottabban ragaszkodott ahhoz, hogy jelentkezni kíván a Királyi Haditengerészet speciális felvételi vizsgájára. Világossá tette, hogy Anglia az otthona. Ez volt az addig meghozott legfontosabb, a jövőjét meghatározó döntése.

VIII. Eduárd király közeli bizalmasa, Dickie Mountbatten azonnal hűséget esküdött az új királynak, VI. Györgynek az 1936-os lemondási válság megrázkódtatása után. Nagy tervei voltak unokaöccsével. Fülöpöt tökéletes férjnek gondolta a trónörökös Erzsébet hercegnő számára. Feltűnő megjelenése, erős jelleme és a királyi felmenői több mint alkalmassá tették erre a szerepre Mountbatten szerint. „Eljátszottam a gondolattal, hogy a Királyi Légierőhöz megyek, de a nagybátyám végül rábeszélt, hogy próbáljam ki a haditengerészetet. Le kellett tennem a közszolgálati vizsgát, hogy 1939-től kadét lehessek Dartmouthban” – emlékezett később Fülöp.

Apja, András továbbra is beleszólt Fülöp oktatásába, de távolról. Hamar belefáradt az athéni életbe, és a második világháború közeledtével visszatért a korábbi életviteléhez. A fiát csak futólag látta a következő években. 1944-ben Fülöp elvesztette apját, aki a háború kezdetétől Franciaországban élt, míg fia a britek oldalán harcolt. Nem láthatták egymást, még leveleket váltani sem tudtak. András a monte-carlói Metropole Hotelben halt meg szívelégtelenségben és érelmeszesedésben a háború vége felé. Jelentős, 17.500 font (ma ez körülbelül 782.000 font) adósságot halmozott fel. A playboy herceg az egyetlen fiára néhány bőröndnyi ruhát, egy elefántcsont borotvapamacsot, egy pár mandzsettagombot és egy pecsétgyűrűt hagyott örökül. Az utóbbit Fülöp élete végéig hordta.

Alíz hercegnő a negyvenes évek elejére már kielégítően felépült, és visszatért Görögországba, ahol Athén náci megszállása alatt elrejtett egy zsidó családot, és ezzel megmentette őket a biztos haláltól. Evy Cohen később elmesélte, hogy édesapja, Alfred Haimaki Cohen – egy neves család feje, aki jó kapcsolatban volt a görög királyi családdal – kereste meg Alíz hercegnőt. Ez volt az egyetlen esély a megmenekülésükre. „[19]43 elejére a zsidók ellen hozott intézkedések és a deportálások nyilvánvalóvá tették, hogy a családomnak bujkálnia kell. Ha ő nem segített volna, akkor ma nem élnék, hogy mindezt elmondjam. A szüleim nem is találkoztak volna – mondta Evy a Princess Alice: The Royals’ Greatest Secret (Alíz hercegnő: A királyi család legnagyobb titka) című dokumentumfilmben. – Egy percig sem gondolkodott. Amikor megtudta, hogy veszélyben vannak, azonnal úgy gondolta, hogy tehet értük. Alíz hercegnő és a családom története gyönyörű, és remélem, hogy példa lehet a mai fiatalok számára, hogy ők is jó dolgokat tegyenek az életben, hogy emberek legyenek.”

Sok évvel később Alíz hercegnő elismerést kapott a bátorságáért. Élete utolsó két évét a Buckingham-palotában töltötte fiával és annak fiatal családjával.

Miközben a náci harckocsik végigdübörögtek Európán, kezdve a Szudéta-vidék német annektálásával 1938-ban, folytatva Csehszlovákia megszállásával és a Cseh–Morva Protektorátus létrehozásával 1939 márciusában, Fülöp befejezte a középiskolát és beiratkozott a Dartmouthi Haditengerészeti Főiskolára. Hitler Csehszlovákia megszállásával megszegte azt az ígéretét, amelyet Neville Chamberlain brit miniszterelnöknek tett Münchenben 1938-ban, amikor kijelentette, hogy nincs további területi követelése Európában. 1939. március 31-én Chamberlain hivatalosan garantálta Lengyelország határait, és bejelentette, hogy elvárja Hitlertől, hogy hagyjon fel a területi követelésekkel. Hitlert ez nem riasztotta el. Április 3-án megparancsolta a Wehrmachtnak, hogy készüljön fel Lengyelország szeptember 1-jei lerohanására. Meg volt győződve arról, hogy Chamberlain nem fog háborúzni Lengyelország védelmében, Franciaországból pedig hiányzik az akarat, hogy egyedül cselekedjen.

Fülöp herceg kész volt szolgálni a választott hazáját. Amint végzett a főiskolán, hadihajón kívánt szolgálatot teljesíteni, és a kötelességét teljesítve harcolni a nácik ellen. Nem kellett sokat várnia, hogy megkapja a lehetőséget.

3.

Rövid találkozások

„A Királyi Haditengerészeti Főiskolán, Dartmouthban találkoztam először Fülöppel, 1939 júliusában, közvetlenül a háború előtt. (Lehet, hogy már találkoztunk a koronázáskor vagy Kent hercegnőjének a menyegzőjén, de nem emlékszem rá.) 13 éves voltam akkor, ő pedig 18 éves és végzős kadét.”

Erzsébet hercegnő visszaemlékezése a Fülöphöz fűződő kapcsolatára

A herceg és Erzsébet hercegnő útjai először Fülöp unokatestvére, Marina görög és dán hercegnő – akinek az édesanyja Elena, orosz nagyhercegnő volt – és György, a későbbi kenti herceg menyegzőjén kereszteződtek. Erzsébet, a vőlegény unokahúga nyolcéves koszorúslány volt, és minden fontosabb fényképen szerepelt. A tizenhárom éves Fülöp görög és dán herceg mellékszereplőnek számított, így ő nem látszott a képeken. Az 1934. november 29-én a Westminster-apátságban megtartott esküvő nagy esemény volt egy meglehetősen unalmas napon. Egy évtized telt el az utolsó királyi menyegző óta, amikor a kenti herceg testvére, York hercege és Lady Elisabeth Bowes-Lyon, Erzsébet hercegnő szülei házasodtak össze.

Az esküvőt – most először – a rádió is közvetítette. Több tízezer ember sorakozott fel az út mentén, és az üveghintóban ülő menyasszonyt és vőlegényt „melegszívű örömujjongással köszöntötték” – mondta a kommentátor a Movietone hírműsorban. A Westminster-apátság 1500 vendéget fogadott, köztük a kiterjedt brit királyi család tagjait, valamint Dánia, Görögország és Jugoszlávia királyi családjait. Jelen voltak Oroszország, Poroszország és Ausztria volt uralkodó családjainak tagjai és más kisebb királyi családok is, amelyek ugyancsak elvesztették a trónjukat az I. világháború után. A vendégek között ott volt az amerikai származású brit hajókereskedő, Ernest Simpson és amerikai felesége, Wallis is, akinek a neve nem sokkal később igencsak ismert lett.

A menyasszony ruhája fehér és ezüst selyembrokátból készült. Edward Molyneux tervezte és egy csapat varrónő dolgozott rajta, akik között Marina kérésére számos orosz emigráns is volt. A ruhának karcsú sziluettje, fekete bársonnyal szegélyezett nyakkivágása, trombitaujja, hosszú és széles uszálya volt. Egy tiara – amelyet a hercegnő nászajándékba kapott – szorította le a tüllfátylat, amelyet Erzsébet és a tízéves Lady Mary Cambridge hordoztak. Miután a menyasszony odaért az oltárhoz, elénekelték a „Gracious Spirit, Holy Ghost” kezdetű himnuszt.

A Buckingham-palotába visszatérve görög ortodox menyegzői szertartást is tartottak a magánkápolnában, amelyet dr. Sztrinopoulosz Germanosz metropolita, az angliai görögkeleti egyház feje celebrált. A walesi herceg (David, a későbbi VIII. Eduárd király) nagy megbotránkozást váltott ki, amikor a kápolnában égő gyertyák egyikével cigarettára gyújtott.

Erzsébet yorki hercegnő addigi élete sokkal stabilabb volt, mint az egzotikus külföldi unokatestvéréé, Fülöpé. Biztonságban volt, szeretet és ragaszkodás vette körül. Lehet, hogy nem uralkodónak született, de a trónutódlási sorban harmadikként Erzsébet sztár volt a sajtó számára.

***

Forró kávét és szendvicseket küldtek ki az újságíróknak, akik a ház előtt, a sötétben várakoztak. Londonban egy hete esett, az emberek fáztak, az általános hangulat is borús volt. Nagy-Britannia súlyos gazdasági válságban volt, általános sztrájktól lehetett tartani. A Mayfair, Bruton Street 17. szám alatt azonban nagy volt az öröm. 1926. április 21-én hajnali 2:40-kor világra jött Erzsébet, York hercegének és hercegnéjének első gyermeke. A hercegné már több órája vajúdott, és a sebész, Sir Henry Stratton úgy döntött, hogy császármetszést alkalmaz. Szerencsére minden jól ment. A kislány a harmadik helyen állt a trónutódlási sorban, nagybátyja, a walesi herceg és apja, York hercege után. Akkor még senki sem számított arra, hogy az apja király és ő királynő lesz.

A születésről szóló híreket egy-két órán keresztül titokban tartották, hogy a királyt és a királynét tájékoztathassák először. Hajnali négy órakor V. Györgyöt és Mária királynét felébresztették a windsori kastélyban, és tudatták velük az örömhírt. Aznap délután Londonba hajtattak, hogy megnézzék a kislányt. „Egy drága csöppség, szép arcszínnel és szőke hajjal” – írta naplójába a királyné. Másnap York hercege ezt írta az édesanyjának: „Nem is tudja, milyen hatalmas öröm Erzsébetnek és nekem, hogy megszületett a kislányunk. Mindig azt akartuk, hogy egy gyermek tegye teljessé a boldogságunkat, és most, hogy ez végre megtörtént, olyan csodálatosnak és furcsának tűnik.”

Királyi rangjuk ellenére gondoskodó, figyelmes szülők voltak. 1926. október 28-án Erzsébet ezt írta édesanyjának, Lady Strathmore-nak, Sandringhambe: „Drága anyám… A baba nagyon jól van. Mostanában folyton leveszi a cipőjét, és szopja a lábujjait! Nagyon csintalan lesz, és szerintem nagyon gyors.”

A kis hercegnőt hét hónappal később a Buckingham-palota privát kápolnájában keresztelte meg Canterbury érseke, dr. Cosmo Gordon Lang, akiről azt tartották, hogy nagyon kemény, harcias személyiség. Az aranyból készült, liliom alakú szenteltvíztartót a windsori kastély Szent György-kápolnájából, a keresztvizet a palesztinai Jordán folyóból hozatták. A királyi gyermeket Erzsébet Alexandra Máriának nevezték el. Az Erzsébetet édesanyja, míg a két másik nevet apai dédanyja, Alexandra királyné és apai nagyanyja, Mária királyné után kapta. A keresztszülei a király és a királyné, továbbá Lady Elphinstone, a gyermek nagynénje; Artúr, Connaught hercege, a dédnagybátyja; Strathmore grófja és grófnéja, az anyai nagyszülei; valamint Mária hercegnő, Lascelles őrgrófnéja lettek. Mindannyian együtt láthatók Herbert Vandyk, a közvetlen közelben található stúdióval rendelkező udvari fotós csoportképén, amelyet a palotában készített 1926. május 29-én.

Januárban a király parancsára a yorki hercegi pár hat hónapos, a birodalom számos országát, köztük Új-Zélandot és Ausztráliát is magában foglaló körutazásra indult. Kislányukat a rezzenéstelen arcú, szigorú nevelőnőre, Clara Knight asszonyra, „Allára” bízták. A hercegné különösen rettegett az utazástól, mivel ez azt jelentette, hogy hosszú időre elszakad a kislányától. Naplójában rögzítette bánatát: „1927. január 6., csütörtök. 8:30-kor keltem. Nagyon szerencsétlennek éreztem magam, hogy el kell hagynom a babát. Ittam egy kis pezsgőt, és próbáltam nem sírni…”

Míg a szülei távol voltak, a kis hercegnő gyakran felvidította a nagyszülei, György és Mária délutánjait. V. Györgyöt, aki rideg apja volt saját öt gyermekének, lágy és aggódó nagyapává változtatta a kis „Lilibet”. Ezt a becenevet a kislány magának adta, mivel nem tudta megfelelően kiejteni azt, hogy „Elizabeth”.

Erzsébet korai élete boldog és gondtalan volt. Szülei a tengerentúli látogatásukról visszatérve kibérelték a Piccadilly 145. számú ház legfelső emeletét. Ez volt a kis hercegnő „óvodája”. Ma a londoni InterContinental Hotel áll ugyanezen a helyen. Erzsébet Allával és asszisztensével, Margaret „Bobo” MacDonalddal játszott. A király imádta Erzsébetet. Gyakran kérte, hogy vigyék a palotába, hogy játszhasson vele. Amikor nem voltak együtt, gyakran felhívta az óvodát, majd egy távcsővel nézte az ablakból a neki integető unokáját. Amikor az uralkodó súlyosan megbetegedett, és 1928. december 12-én tüdőműtétet kellett rajta végezni, Erzsébetet magával vitte Bognorba, a nyugat-sussexi tengerparti üdülőhelyre, hogy segítsen neki elviselni a lábadozását. Később – mivel olyan hosszú időt töltött ott – a város nevét felruházta a „Regis” utótaggal, ami azt jelenti, hogy „királyi”.

Akkoriban nem gondolták, hogy Erzsébet hercegnő uralkodóvá válhat, mert arra számítottak, hogy a nagybátyja, David talál egy megfelelő feleséget, és törvényes örököst nemzenek.

Winston Churchill, Stanley Baldwin kormányának akkori pénzügyminisztere az első találkozáskor valami különlegeset figyelt meg a gyermeknél. Churchill írásos hagyatékában a legkorábbi említés Erzsébetről a feleségének, Clementine-nek írt levelében olvasható. Az akkor 53 éves Churchill a Balmoral-kastélyban, 1928. szeptember 25-én tett látogatásáról beszámolva a jövő uralkodójának sorsát vetíti előre: „Nincs itt senki, kivéve a személyzetet, a királynét és a kétéves Erzsébetet. Az utóbbi egy karakter. Tekintélyt és megfontoltságot sugároz, ami megdöbbentő egy ilyen kis gyereknél.”

Amikor Erzsébet hercegnő négyéves volt, York hercegének és hercegnéjének egy új házat ajánlottak fel pihenőhelynek, a Royal Lodge-ot a Windsor Great Park területén. Erzsébet szeretett „Anglia nagypapája”, ahogy ő a királyt nevezte, egy shetlandi pónit ajándékozott neki, amely fellobbantotta Erzsébet egész életen át tartó szerelmét a lovak iránt. A következő évben, amikor kortársainak nagy része már iskolába járt, ő otthon maradt, és édesanyja tanította olvasni.

A yorki hercegi pár második gyermeke, Margit Róza 1930. augusztus 21-én született a Glamis-kastélyban, édesanyja szüleinek, Strathmore és Kinghorne grófjának és grófnéjának skót birtokán. A szülők annyira biztosak voltak benne, hogy a gyermek fiú lesz, hogy lányneveken nem is gondolkodtak. Erzsébet közölte, hogy ő „Bud”-nak fogja hívni a húgát. Arra a kérdésre, hogy miért, Erzsébet így válaszolt: „Mert ő még nem rózsa, igaz? Ő csak egy bimbó.”

Ha Margit helyett fiú született volna, az akkor még érvényben lévő törvény szerint megelőzte volna Erzsébetet az utódlási sorban. Valójában Margit születése mégis fokozta az apa által „mi négyen”-nek nevezett York családra irányuló figyelmet.

V. Györgyöt nagyon megviselte a betegsége, de a trónörökös, a népszerű 36 éves walesi herceg semmi jelét nem mutatta annak, hogy szeretne egy megfelelő menyasszony mellett lehorgonyozni és saját családot alapítani. Utódai is elsőbbséget élveztek volna a trónöröklési sorban. V. György csak kevés időt tudott fordítani a többi gyerekére.

A szerelem, amelyet a walesi herceg érzett a kétszer elvált amerikai nő, Wallis Simpson iránt, nemcsak szakadást okozott a király és a trónörökös között, de egyre nagyobb aggodalomra adott okot a miniszterek és más vezető beosztású személyek körében is.

György arra a következtetésre jutott, hogy a yorki hercegi pár megállapodott házasságban él, és hogy Bertie-nek{7} a beszédhibája ellenére, van tartása és megfelelően bátor ember ahhoz, hogy vezető legyen. Erzsébet és Margit hercegnőt nem lehetett megóvni a családon belül növekvő feszültségektől. De talán akkor még túl fiatalok voltak ahhoz, hogy teljesen megértsék, hogy a kibontakozó lemondás milyen hatást gyakorol majd az életükre. Számukra a walesi herceg volt az aranyhajú, kedvenc nagybátyjuk. David, a sármos, huncut, örökvidám ember, aki számukra mindenekelőtt szórakoztató volt. Órákat töltöttek vele, hogy együtt utánozzák A. A. Milne híres Micimackójának a szereplőit. Egyszerűen imádták.

York hercege számára a helyzet ijesztővé vált. A kilátás arra, hogy király lehet a bátyja helyett, ha David lemond a trónról, félelemmel töltötte el. 1936-ban, a „három király évében”, a legrosszabb rémálma vált valóra, és fiatal családjának a boldog, bensőséges világa örökre megváltozott. 1935 karácsonyán V. György egészsége tovább romlott. Súlyos légúti vírusfertőzést kapott. Nyolc évvel korábban, 1928. december 9-én a királyt, aki későbbi élete során is mindvégig hörghuruttal és számos tüdőproblémával küszködött, csak orvosa, Sir Bertrand Dawson szakszerű beavatkozása mentette meg a haláltól. Megtalálta és megszüntette a tályogot, amely végzetes mellhártyagyulladást okozhatott volna. Ez a válságos helyzet és a hosszú hónapokig tartó felépülés fokozta a nép rokonszenvét iránta és a Korona iránt, amelyet szolgált. Dr. Dawson – ekkor már Penn lordja – ezúttal csak nagyon keveset tehetett a királyért azonkívül, hogy megkönnyítette életének utolsó óráit.

Sok évvel később derült ki, hogy amikor 1936-ban már kómában feküdt a halálos ágyán, az orvosa halálos dózisú morfium- és kokaininjekciót adott az uralkodónak, hogy fájdalommentes és gyors legyen a halála. Az 1986-ban napvilágra került saját feljegyzéseiben azt kérte, hogy a hírt „a reggeli újságokban, ne a kevésbé megfelelő esti lapokban” közöljék majd. A fél évszázadig titokban maradt királyi eutanázia e figyelemre méltó cselekedete során Dawson 1936. január 20-án körülbelül két órakor beadta a két halálos injekciót. Másfél órával korábban egy klasszikusan rövid orvosi közleményt fogalmazott, amelyben kijelentette: „A király élete békésen közelít a végéhez.” Megtette azt is, hogy felhívta a feleségét, Minnie Ethelt Londonban, hogy megkérje, szóljon a The Timesnak, hogy tartsa vissza az aznapi lapot. Másnap, január 21-én reggel, „Békés befejezés éjfélkor” címmel a The Times cikke nyilvánított először részvétet az uralkodó családjának. Dawson elégedett volt, hogy a fontos hírt egy reggeli újságban jelentették be.

A 70 éves V. György halála nem volt váratlan. Egész életében nagyon erős dohányos volt, és 1925-ben krónikus obstruktív tüdőbetegséget diagnosztizáltak nála. Néhány évvel később súlyosan megbetegedett egy gyulladás következtében, és soha nem gyógyult meg teljesen. Az utolsó évben gyakran kapott oxigént. A hivatalos közlemény szerint halálát hörgőproblémák és a gyenge szíve okozták.

V. György király utódja legidősebb fia lett, aki a VIII. Eduárd nevet vette fel. Prófétai módon György a halála előtt egy bizalmas beszélgetésben ezt mondta Stanley Baldwin miniszterelnöknek – aki hamarosan kulcsszereplője lett a kibontakozó lemondási válságnak: „Miután meghalok, a fiú tizenkét hónapon belül tönkreteszi magát.” Utolsó szavai állítólag ezek voltak: „Mi van a Birodalommal?” Az apa aggodalmai már az első hetekben igazolódtak, amint Eduárd uralkodása megkezdődött.

A yorki herceget az erős dadogása ugyan akadályozta bizonyos feladatainak ellátásában, de hűségesen teljesítette kötelezettségeit. Hamarosan feszültség alakult ki a két királyi testvér és az élettársaik között. A király szeretője, Wallis Simpson lenézte a sógornőjét, York hercegnéjét, és megvetően „kövér skót szakácsnőként” beszélt róla.

Erzsébet hercegnő elég okos volt ahhoz, hogy érzékelje a kibontakozó családi drámát és annak jelentőségét, de nem tudta pontosan, hogy mit gondoljon róla. Húga, Margit szüntelen faggatására válaszolva a mindössze tízéves hercegnő így válaszolt: „Azt hiszem, Eduárd bácsi szeretné feleségül venni Mrs. Simpsont, de Mr. Baldwin ezt nem szeretné.”

Erzsébet apjának rossz előérzete egyre erősödött, miközben folytak az előkészületek az új király megkoronázására. Eduárd és a már kétszer elvált Wallis Simpson szerelmi viszonyának részletei eddig nagyrészt rejtve maradtak a nyilvánosság elől. A királyi családon belül azonban a legmagasabb szinteken tárgyalták az uralkodó lemondásának lehetőségét. Nagyon is valós esély volt erre. A király később azt mondta, ő csak egy modern uralkodó akart lenni, és nem állt szándékában térdre kényszeríteni a monarchiát. Épp hogy korszerűsíteni kívánta az általa elavultnak és egyre kevésbé relevánsnak ítélt intézményt. „Rengeteg politikai elképzelésem volt – mondta, – de megtartottam őket magamnak.” Kenneth Harrisnek 1969 októberében adott interjújában elárulta, hogy titkos tervei voltak a dolgok megváltoztatására, különösen az igazságszolgáltatás területén, de nem volt elegendő ideje a megvalósításukra. Néhány történész úgy véli, hogy nem az elvált Mrs. Simpsonnal való kapcsolata, hanem főként a királyság eltérő értelmezése sodorta őt közvetlen konfliktusba Baldwin kormányával, és ez vezetett alkotmányos válsághoz.