Molnár Ferenc

A HATTYÚ

VÍGJÁTÉK HÁROM FELVONÁSBAN

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

SZEMÉLYEK

BEATRIX, özvegy hercegné

SYMPHOROSA, a húga

JÁCINT, a bátyja

ALEXANDRA, a lánya

ARZÉN, GYÖRGY, BEATRIX FIAI

ÁGI Miklós

ALBERT herceg, trónörökös

MÁRIA Dominika hercegnő

GRÓF LÜTZEN

WUNDERLICH ezcedes

SIBENSTEYN grófné

CAESAR, udvarmester

ALFRÉD, inas

KOMORNA

FŐISPÁNNÉ

EGY HÖLGY

Huszárok, lakájok.

Történik Beatrix hercegné kastélyában.

ELSŐ FELVONÁS.

Kerti pavillon, amely a kis hercegek tanulószobájául szolgál. Balról nyitott ajtó, amelyen át a napsütött kertet látni. Jobboldalt ajtó más szobákhoz. Nyári délután.

Ági tanár Arzénnel és Györggyel az asztalnál ül. Előad. A fiúk feszülten figyelnek.

ÁGI. A megaláztatásoknak ez után a sorozata után és hosszas szenvedés után meghalt, Szent Ilona-szigetén, 1821 május ötödikén, ötvenkét éves korában. Ott temették el, a sziget egy emelkedett pontján, ahonnan szerette a tengert nézni. Hű környezete azt akarta a sírkövére írni, hogy «Napoleon» – de kínzója, a gyalázatos Hudson Lowe még a síron túl is üldözte. Tiltakozott ez ellen a felírás ellen. Csak azt engedte a sír köre vésni, hogy «Le Général Buonaparte» – Buonaparte tábornok. Hamvait később ünnepélyesen Franciaországba szállították és Paris felséges temetést rendezett a vértanúvá lett császárnak. Azóta az Invalidusok templomában nyugszik, művészien szép és egyszerű nyitott sírboltban.

Elhallgat. Szünet. A fiúk meghatottan hallgatnak. Ági órájára néz.

ÁGI. Ezzel mára vége van a leckének. Becsukja a könyvét. Van Fenségteknek valami kérdésük?

ARZÉN. Tegnap este nagy vitánk volt a mamával. A mama gyűlölettel beszél Napóleonról. Azt mondta róla, hogy bitorló volt.

ÁGI. Ahogy vesszük.

GYÖRGY. Hát hogy vesszük?

ÁGI. Fenségteknek jogukban van véleményüket megformálni. Én úgy veszem, hogy világraszóló lángész volt. A forradalom kavargása dobta felszínre, ezeknek az időknek a vihara edzette meg és nyitott előtte olyan lehetőségeket a kibontakozásra, arainők normális viszonyok közt el se képzelhetők.

GYÖRGY. Ön így veszi?

ÁGI. Igen.

GYÖRGY. Akkor én is így veszem.

ARZÉN. Ezt nevezem önálló véleménynek.

GYÖRGY. Ez is önálló vélemény, csak nem az enyém, hanem a tanár úré.

ARZÉN. A mama nagyon haragudott.

ÁGI. Napóleonra?

GYÖRGY. És önre.

ÁGI. Miért?

ARZÉN. Mert ön nem gyűlölettel tanítja.

ÁGI. Én objektíve tanítom.

ARZÉN. Ezt mi mondtuk neki, de a mama szerint ez is helytelen, mert szerinte Napóleont gyűlölettel kell tanítani.

GYÖRGY. Azt mondta, hogy főleg a mi családunkban, mert mink trónfosztottak vagyunk és ezt igen sokban Napóleonnak köszönhetjük.

ÁGI. Mély tisztelettel a fenséges asszony nézete iránt, én ezt a história szempontjából kissé túlzottnak találom. Napóleon személyesen nem avatkozott Fenségtek mélyen tisztelt családja politikai sorsába. Ha valaki, úgy a württembergi király volt az, aki ebben közrejátszott.

GYÖRGY. De a württembergi király Napóleon kreatúrája volt.

ÁGI. Így, közvetve, van benne valami. De épp erre mondottam, hogy túlzás. És ha valahol, úgy épp egy trónját vesztett szuverén családban kell nézetem szerint a Napóleon bátorságát, iniciativáját, sőt szerencséjét tanítani. Mert az ő élete mutatja, hogy a trónok elérhetők. Pedig ő egyszerű ügyvéd fia volt. Hát még, akiknek a származása jogot ad...

ARZÉN. Hiába, a mama...

GYÖRGY. A mama most azért olyan érzékeny a trón tekintetében, mert Albert herceg itt van nálunk.

ARZÉN. A mama mindig érzékeny a trón tekintetében.

GYÖRGY. Albert herceg igazi trónörökös és ha a mama igazi trónörököst lát, akkor a mama nem tud enni.

ARZÉN. Nem csoda. Szegény. Az ő dédanyja még uralkodott. Nem bírja megszokni, hogy ennek örökre vége.

GYÖRGY. Örökre?

ÁGI. Hát bizony… mostanában nagyon nehéz.

ARZÉN. És ha Alexandrát elveszi a trónörökös?

GYÖRGY. De nem veszi el.

ARZÉN. Honnan tudhatod? Ha Alexandrát elveszi a trónörökös, akkor mi, mint családja, csatlakozunk az udvarhoz és Alexandra királyné lesz. És ahogy én a mamát ismerem, a herceg nagyon téved, ha azt hiszi, hogy ő fog uralkodni.

GYÖRGY. Ha elveszi.

ARZÉN. Elveszi.

GYÖRGY. Ugyan mért venné el?

ARZÉN. Mert a mama nagyon akarja. És mindenki nagyon akarja, aki itt van. A nagynéném Symphorosa, maga Alexandra, én, te, a tanár úr...

GYÖRGY. Én nem is nagyon akarom. Tanár úr nagyon akarja?

ÁGI. Hát Istenem… Alexandra őfensége minden nagyra és szépre hivatott.

GYÖRGY. De azért a tanár úr még se nagyon akarja.

ÁGI. Én? Ugyan miért nem?

GYÖRGY. Mert ezt is olyan hidegen és udvariasan mondta.

ÁGI. Istenem… hát nagy dolog az kérem. Alig megy hamarjában a fejembe. Néhány hónapja van szerencsém itt élni az önök fenséges családjának körében… önökkel, ha szabad így kifejeznem magamat... és fenséges nővérük, amilyen komoly hölgy, oly jóságos hozzám... mindnyájunkhoz. Szerencsém van őt tőrvívásra tanítani és ha így egyszerre arra gondolok, hogy a tanítványom hermelinpalástot ölt... megkoronázzák, trónra ül... hát... nagy dolog ez kérem.

GYÖRGY. Én sajnálnám itt hagyni ezt a kedves falusi életet. A magyarok oly kedvesek hozzánk. A megyei urak is, a parasztok is. Olyan jó kis életünk van itt. De... ön velünk jönne oda is, úgy-e tanár úr?

ÁGI. Ha megparancsolnák.

ARZÉN. Ah, szép az mégis. Maga az udvari élet unalmas lehet. De a politika, azt mondják, az valami mulatságos. Folyton vagy reszketni kell, vagy nevetni.

Belép Beatrix és Alexandra a kert felől. Mindenki feláll.

BEATRIX. Amint látom, vége a leckének.

ÁGI. Igenis, Fenség. Alexandra baloldalt, elől, némán és mozdulatlanul áll.

BEATRIX órájára néz. Pedig még hat perc hiányzik a négy órához.

ÁGI. Tíz perccel négy óra előtt érkeztem el. Fenség, Napóleon halálához. Ezt szerény nézetem szerint oly nyugvópontnak találtam, hogy utána már nem volt érdemes arra a tíz percre új fejezetet kezdeni.

BEATRIX. Ön ezt oly nagy nyugvópontnak találta.

ÁGI. Mint bátorkodtam mondani.

BEATRIX. Az illető halottnak tényleg nagy nyugvópont. Nekünk csak vessző, amely után a mondat tovább folytatódik. De nem ezért jöttem. Arzén! György! Albert herceg meg fog benneteket látogatni itt a tanuló szobában. Érdeklődik a tanulmányaitok iránt és azt az óhajtását fejezte ki, hogy beszélgetni akar veletek valamely stúdiumotokról. Úgy vettem ki a szavaiból, hogy a történelem lesz az a stúdium. Gróf Lützen később megerősített ebben a feltevésemben. Menjetek, fésülködjetek meg, mossátok meg a kezeteket és vegyetek sötét ruhát.

ARZÉN. Mikor jön?

BEATRIX. Amikor felébred, egyenesen ide jön.

GYÖRGY. Alszik?

BEATRIX. Ha azt mondtam, hogy felébred, akkor kitalálhattad volna, hogy most alszik.

GYÖRGY. Kitaláltam. Azért kérdeztem.

BEATRIX. Ez a felelet fölösleges volt. Arzén! Azt hallom, köhögsz.

ARZÉN. Nem anyám, csak egyet-kettőt köhintettem.

BEATRIX. Symphorosa azt mondta, hogy huzamosabban köhögtél. Ön mért nem jelenti ezt nekem?

ÁGI. A fenséges úr ma délelőtt zöldpaprikát kóstolt és tanácsom ellenére nem vágta ki a gyümölcsből az ereket. Ezért köhögött. Azért nem jelentettem, mert ezt nem tartottam komoly köhögésnek.

BEATRIX. Ön nem tudhatja, hogy komoly-e vagy nem. Ön nem orvos.

GYÖRGY. Arzénhez. Ezt Napóleonért kapta.

BEATRIX. Mit beszélsz?

GYÖRGY. Semmit, anyám. Köhögtem.

BEATRIX. Rólad pedig azt hallottam, hogy ma reggel vadul lovagoltál.

GYÖRGY. Ezt is Symphorosa árulkodta.

BEATRIX. Illetlen fiú. Nem erről van szó. Vadul lovagoltál.

GYÖRGY. A ló volt vad.

BEATRIX. Ön miért nem jelenti nekem, ha a ló vad?

ÁGI. A ló szelíd volt addig, amíg a fenség rá nem ült.

BEATRIX. Azt ön nem tudhatja, ön nem lovász.

GYÖRGY. Akkor meg nem is jelentheti.

BEATRIX. Ne beszélj, ha nem kérdezlek. Arzén ma este priznicet tesz a torkára és te holnaptól kezdve kizárólagosan Gyömbéren lovagolhatsz.

GYÖRGY. Gyömbér? Drága mamám, ne szeress olyan nagyon.

BEATRIX. Egy szót se. Néma csönd. Meglepetést hoztam számotokra. Nem érdemlitek meg.

ARZÉN. Mi az?

GYÖRGY. Mi az?

BEATRIX. Találjátok ki.

ARZÉN. Alexandra királyné lesz.

Nagy zavar. Csönd. Alexandra megrezzen.

BEATRIX. Illetlen. Micsoda beszéd ez? Megtiltom, hogy erről még csak gondolkozzál is. Nézd csak. Remélem, nem ön az, aki ilyen gondolatokra ösztönzi őket.

ÁGI. Isten őrizz Fenség.

BEATRIX. Hát hol veszed akkor ezt?

GYÖRGY. Én mondtam neki.

BEATRIX. És te honnan vetted?

GYÖRGY. Saját magamból.

BEATRIX. Micsoda?

GYÖRGY. Ne haragudj mamám, amért én is látok. Nekem is van szemem.

BEATRIX. Ha Albert őfensége most nem jönne ide tanulmányaitok iránt érdeklődni, szigorúan megbüntetnélek. De ez nem fog azért elmaradni. Ön pedig jelenthetné nekem, hogy ilyen kérdésekkel foglalkoznak.

GYÖRGY. Ezt ő nem tudhatja, ő nem rokon.

BEATRIX. Robespierre, eredj a szemem elől. Néma csönd. Nos, megmondom, mi a meglepetés. Albert herceg nálunk időzésének tiszteletére megjött Károly bátyám... azaz Páter Hyacinthus.

Vad öröm.

GYÖRGY. Nagyszerű! Nagyszerű!

ARZÉN. Jaj de boldog vagyok! Ági nyakába ugrik.

BEATRIX. Indiánok!

ALEXANDRA. Nagyon szeretik őt, anyám. Ezt jól esik látni. Én is boldog vagyok, hogy megjött.

ARZÉN. Hát még én! Tanár úr, ez a legaranyosabb ember a világon! A nagybátyám!

GYÖRGY. Herceg volt, most szerzetes. Barát. Csuhája van, kámzsája, scapuláriuma.

BEATRIX. Nem ez a lényeges. Ez külsőség. Arany szíve és acél feje van.

GYÖRGY. Az is van.

ARZÉN. Lemondott a világról, belépett egy tanítórendbe.

ÁGI. Tudom, Fenség, hallottam.

GYÖRGY. De még nem látta.

ÁGI. Nem voltam oly szerencsés.

GYÖRGY. Hát most lesz olyan szerencsés és mind leszünk olyan szerencsések. Anyám, ennél jobb hírt nem is hozhattál volna. Még ha azt hoztad volna is, hogy Alexandra...

ALEXANDRA. György!

BEATRIX. Nem fog elmaradni a büntetés.

Künn a kertben megszólal Jácint hangja.

JÁCINT künn. Beatrix!

BEATRIX. Csönd! Mintha kiáltott volna valaki.

JÁCINT künn. Beatrix!

BEATRIX. Igen. Jól sejtettem. Jácint kiabál. Rettenetes manirjai vannak.

ARZÉN. Drága Jácint!

GYÖRGY. Jácint! Jácint!

Elébe akarnak rohanni.

BEATRIX. Itt maradtok. Hirtelen csönd. Indiánok. Majd én elébe megyek, mert még tovább hangoskodik, – most, amikor Albert őfensége alszik!…

Beatrix kimegy a kertbe.

ALEXANDRA Ágihoz. Anyám még azt is akarta közölni önnel, hogy a fenség, miután a gyermekekkel diskurált, a vívást kívánja látni.

ÁGI. Parancsára, Fenség.

ALEXANDRA. Már intézkedtem, hogy a vívóteremben minden rendben legyen. A fiúk előbb önnel vívnak kardra, aztán egymással tőrre.

ÁGI. Ha szabad érdeklődnöm: Fenséged nem vesz részt a vívásban?

ALEXANDRA. Nem.

Szünet.

GYÖRGY. Miért nem?

ALEXANDRA. Mert őfensége kifejezetten a ti vívásotok iránt érdeklődött. A kosztümök rendben vannak?

ÁGI. Igenis, Fenség.

ALEXANDRA. Mennyi időre van szükségük, hogy a vívó jelmezekbe átöltözzenek?

ÁGI. Úgy gondolom, tíz-tizenkét perc elegendő.

ALEXANDRA. Azért kérdezem, mert a programm pontosan van megállapítva. A fenséges úr itt időzése után megnézi az én kis rózsakertészetemet s onnan megy a víváshoz. A kertészetet tizenöt percre becsülöm.

ÁGI. Mélyen sajnálom, hogy Fenséged nem mutathatja be haladását a tőrvívásban.

ALEXANDRA. Előbb úgy volt, hogy én is résztveszek az akadémián. De ha a kertben kell kalauzolnom, nem marad idő az átöltözéshez. Így hát csak a fiúk vívnak.

ÁGI. Tisztelettel bátorkodom megkérdezni: nem kalauzolhatná a fenséges urat más a rózsakertben?

ALEXANDRA. Miért kérdi ezt?

ÁGI. Fenséged azalatt vívójelmezt ölthetne és inkább a vívását mutatná be.

ALEXANDRA élesen. Miért inkább a vívásomat?

ÁGI. Csak... gondoltam... Fenség olyan ritka, acélos gráciával vív és...

ALEXANDRA élesen. És?

ÁGI. És… a kertet más is elmagyarázhatja.

ALEXANDRA élesen. Köszönöm, ezt én is tudom.

ÁGI. Bocsánatot kérek, Fenség. A tanító büszkesége beszélt belőlem.

ALEXANDRA. A programm nem az ön büszkeségei szerint igazodik. Általában az egészet szíveskedjék rám bízni. Igen? Kissé sértődötten veti föl a fejét.

ÁGI. Parancsára, Fenség.

Kis szünet.

GYÖRGY. Kérlek, szabad nekem valamit mondani?

ALEXANDRA. Nos?

GYÖRGY. A tanár úrnak van igaza. Az ajtó felé megy.

Künn hangok.

Jácint egyszerű szerzetesi ruhában van, mely a karmeliták öltözékéhez hasonló.

Jácint és Beatrix belép.

ARZÉN és GYÖRGY Jácintra rohan. Édes Jácint! Drága bácsi!

ARZÉN. Hozta Isten!

GYÖRGY. Meddig marad?

JÁCINT. Na, na, na, na, na! Nézd csak! Védekezik.

BEATRIX. Indiánok!

GYÖRGY. Meddig marad?

JÁCINT. Még be se jöttem – már azt kérdezed, hogy meddig maradok.

GYÖRGY. Mert ez a legfontosabb.

JÁCINT. Rég nem láttalak benneteket. Jobbról-balról magához öleli őket. Hadd látom. Szép pirosak vagytok. A karjukat fogja. A húsotok jó kemény.

GYÖRGY. Meddig marad?

JÁCINT. Fájdalom, nem sokáig. Ági felé megy, aki mélyen meghajol. És nézzétek, milyen okos vagyok, most kitalálom, hogy ez a ti kedves professzorotok, Ági úr, akiről annyi szépet hallottam. Kezet fog vele. Beatrix sok jót írt önről. Mindent tudok. Nem csak jó professzor, hanem kitűnő sportsman is. Evez, vív...

ARZÉN. Lovagol.

JÁCINT. Bravó. Ezt szeretem. És azt is szeretem, hogy szeretitek.

GYÖRGY. De mennyire!

JÁCINT. És ön hogy van megelégedve a tanítványaival?

ÁGI. Igazán nagyon, királyi Fenség.

JÁCINT. Nem fenség, tanár úr. Csak Krisztus alázatos szegény szolgája.

ÁGI. Bocsánat, atyám.

JÁCINT. Azért nem kell mindjárt elvörösödni, mert akkor én haragszom magamra. Viszont bemutatkozásnak oly rokonszenves ez a pirulás egy doktor filozofiétől, hogy azt hiszem, már jó barátok is vagyunk. Ismét kezet fog vele. Gratulálok a módszeréhez. A sporttal kevert tudomány a legtisztességesebb iskola.

BEATRIX. Jácint szenvedélyes pedagógus. Szinte jobban érdekli a tanár, mint a tanítvány.

JÁCINT. Köszönöm, édesem. Ennek éle volt. De majd egyszer, ha nagyon esik az eső és nem tudunk mit csinálni, elmagyarázom neked, hogy mi a gyerek iránt való végtelen szeretetből nézünk mindenekelőtt a nevelő homloka mögé. Na gyerekek. Mit tanultatok ma?

ARZÉN. Ma végeztünk Napóleonnal. Beatrixra néz.

Zavar.

JÁCINT. A mama nem szereti. Mi?

BEATRIX. Nem.

GYÖRGY. Este arról vitatkoztunk, hogy...

ALEXANDRA. Hagyd ezt György, ne kezdjétek újra.

JÁCINT. Miért ne. Halljuk. Miről vitatkoztatok?

ARZÉN. A mama szerint Napóleont gyűlölettel kell tanítani.

GYÖRGY. Különösen a mi családunkban.

JÁCINT. És ön szerint?

Á