KATE GEORGE

FEJTSD MEG AZ ÁLMOM

Könyv Guru

Budapest, 2024

Őrültség lenne… Hatalmas őrültség lenne Maya Fletcher részéről részt venni Nikolas Foster bosszúhadjáratában. Kamukapcsolat az egyetem sztárfocistájával, hogy lekoptathassák az egyik exét? Azzal a sztárfocistával, aki három éve minden hónapban bepofátlankodik Maya álmaiba? Azzal a sráccal, aki makacs, levakarhatatlan és mindig eléri, amit akar? Jó jegyek, csapatkapitányság, csajok és hírnév. Baromira nagy őrültség lenne…

Mayát szétfeszíti a kíváncsiság és lassan már bosszantja, hogy nem tud rájönni a rejtélyes álmok okára. Hiába készít feljegyzéseket róluk, nem tudja megfejteni őket. Talán miközben segít Nikolasnak, rájöhet az okokra úgy, hogy a srác ne szerezzen tudomást az álmokról. Rájöhet, hogy miért akkor a legnyugodtabb, amikor vele álmodik.

Az álmok összekötik Mayát és Nikolast, vagy közéjük állnak? Megerősítik a kapcsolatukat vagy szétzúzzák őket? És mit reagálhat erre egy zaklató, eltökélt exbarátnő?

FEJTSD MEG AZ ÁLMOM

1. fejezet | 2. fejezet | 3. fejezet | 4. fejezet | 5. fejezet | 6. fejezet | 7. fejezet | 8. fejezet | 9. fejezet | 10. fejezet | 11. fejezet | 12. fejezet | 13. fejezet | 14. fejezet | 15. fejezet | 16. fejezet | 17. fejezet | 18. fejezet | 19. fejezet | 20. fejezet | 21. fejezet | 22. fejezet | 23. fejezet | 24. fejezet | 25. fejezet | 26. fejezet | 27. fejezet | 28. fejezet | 29. fejezet | 30. fejezet | 31. fejezet | 32. fejezet | 33. fejezet | 34. fejezet | 35. fejezet | 36. fejezet | 37. fejezet | 38. fejezet | 39. fejezet | 40. fejezet | 41. fejezet | 42. fejezet

Neked, köszönöm, hogy segítettél megírni ezt a történetet, és neked, aki olvasod, fejtsd meg az álmodat.

1. FEJEZET

Vele voltam, megint. Halványkék szemébe néztem, miközben ott ült előttem. Ott álltam vele szemben, a lába között, kezem a mellkasán pihent. Átölelte a derekamat és csak úgy voltunk. Nem tettünk semmit, egyikünk sem szólalt meg. Körülöttünk zaj, elmosódott alakok, de nem érdekelt, nem zavart. Megnyugodtam. Biztonságban éreztem magam. Ő csak mosolygott, barna haja a szemébe hullott. Éreztem a belőle áradó harmóniát, az egyensúlyt. Mindig szerettem volna olyan kiegyensúlyozott lenni, mint ő, magabiztosságának a fele is elég lett volna nekem. Éreztem a vágyat, hogy megszólaljak, csak egyetlen szót szóljak hozzá, de sosem, még egyetlenegyszer sem beszélgettünk az álmaimban.

– Hajnali hatkor narancslevet szürcsölgetsz a konyhában és jegyzetelsz. Már megint róla álmodtál – jelent meg Emma, a legjobb barátnőm, egyben a lakótársam, és töltött magának a gyümölcsléből.

– A frászt hoztad rám! – néztem rá szúrós szemmel, miközben becsuktam a füzetet.

– Mesélj! Ebben a hónapban mit csináltatok az álomvilágodban? – húzogatta a szemöldökét, miközben leült az egyik bárszékre.

– Egy beadandót készítek, Emma – forgattam a szemem.

– Maya, ez a fekete borítós, keménytáblás füzeted. Róla álmodtál.

– Ez…

– És azért keménytáblás, hogyha majd egyszer ráveszed magad, fejbe tudjad vele vágni a srácot, amiért minden hónapban képes bepofátlankodni az álmodba. Ne nekem akarj kamuzni!

– Rohadt beteges, hogy már megint vele álmodtál – szólt közbe Harry, aki futószettben lépett be a konyhába.

– Miért is vagytok ti ilyenkor ébren? – meredtem a barátaimra.

– Én mindig ilyenkor kelek – kérte ki magának Harry.

– Térjünk vissza arra, hogy mennyire fura ez az egész álmodós dolog – vette magához a szót Emma.

– Nem kell minden hónapban kivesézni a témát…

– Ó, dehogynem! Hisz még csak nem is látod mindennap az egyetem sztárfocistáját. Heti egyszer találkoztok – mondta Harry, miközben bedugta a fülesét és felhúzta a futócipőjét.

– Szerintem fel kellene keresned egy pszichológust – tanácsolta Emma.

– Egyetértek. Lassan begolyózol. Most kábé három napig az álmodat fogod elemezni – kiáltott az ajtóból Harry, majd lelépett.

– Igaza van – helyeselt a barátnőm.

– Nem érdekel – álltam fel, majd a szobám felé vettem az irányt.

– Persze, hogy de! Szerintem a mai pedagógia-előadáson vágd a fejéhez a füzetet – jött utánam. – Kijár neki. Már vagy három éve.

– Emma, ő sosem fog tudni erről a füzetről.

– Füzetekről – javított ki, ugyanis a három év alatt teleírtam egypárat.

– Mindegy, mert nem fogok beszámolni neki, hogy minden rohadt hónapban egyszer vele álmodom – jelentettem ki feszülten, majd bezárkóztam.

Emmának igaza volt. Lehet, hogy tanácsadóra lett volna szükségem. Talán beszélnem kellett volna erről az egészről, és meglehet, tényleg megérdemelte volna Nikolas, hogy a fejébe húzzam a füzeteket.

Igen, Nikolasnak hívták. Egy egyetemre jártunk, korábban egy gimibe. Ugyanabban a kisvárosban laktunk, Riverportban, és egyszer régen, még a gimi első évében amolyan barátfélék voltunk. Vagyis igazából haveroknak se mondtam volna magunkat. Egy paddal előttem ült, nagyon ritkán beszéltünk, akkor is alig néhány szót, mégis sokszor olyan érzésem volt, mintha évezredek óta ismernénk egymást. Aztán ő sztárfocista lett, összejött a bombázó évfolyamtársunkkal és már egyáltalán nem beszéltünk. Nem utáltam vagy ilyesmi, még csak nem is nehezteltem rá, de néha, mint például az ilyen napokon nagyon felhúzott, mert az álmomban vele töltött éjszakák után történt velem valami. Nem tudtam másra gondolni. Folyamatosan kerestem az okát, hogy miért álmodtam most már három éve, minden hónapban egyszer vele. Még nem sikerült rájönnöm, és a hosszú oldalakon át kifejtett jegyzeteim sem segítettek.

Emma benyitott a szobába, és a hétfő nevében, csípőre tett kézzel, szigorú hangon emlékeztetett, hogy mennyi teendőm is van aznapra:

– Maya! Fél órát kapsz, hogy rendbe tedd a gondolataidat. Nyolctól órád van, háromtól be vagy osztva a múzeumba, és megígérted Harry apukájának, hogy készítesz egy cikket a blogjára az új régészeti kalandjáról.

– Nem akarom látni. Nem megyek előadásra – kötöttem ki az ágyon fekve, csukott szemmel.

– Ó, dehogynem mész!

Igazat beszélt. Nem hagyta, hogy ellógjam az előadást. Tényleg csak fél órát kaptam, hogy az agytekervényeimet ráállítsam az álomfejtésre, aztán vissza kellett térnem a való világba. Baromira kiábrándító volt.

Ott ültem a Manchesteri Egyetem puccos előadótermében, közben a körmömet piszkáltam, a laptopomat kocogtattam, vagy éppen a padlón doboltam. Még csak az ajtó felé se mertem lesni. Nem mintha bármit is számított volna, hogy nem néztem a bejárat felé. Szokása szerint nyolc előtt öt perccel érkezett, és én minden egyes alkalommal megéreztem a jelenlétét. A fejem ösztönösen felé fordult és fura bizsergés járta át az egész testemet. Korántsem volt kellemes élmény.

Egyedül jött. A csapattársai közül egyedül ő járt pedagógia-előadásra. Mint mindig, most is tagadhatatlanul jól nézett ki. Különleges volt. Vonzotta a tekintetet. Nem volt kigyúrt vagy különösebben nagydarab, mint egy amerikai focista, de elég izmos és magas volt ahhoz, hogy a lányok csorgassák rá a nyálukat. A modorát nem tudtam hova tenni. Sokszor viselkedett úgy, mint egy öntelt és arrogáns focista, máskor meg végtelenül rendes volt.

– Úgy hallottam, hogy Faith még mindig próbálja visszaszerezni – suttogta Sarah, aki minden közös előadásunkon mellettem ült.

Nem voltunk legjobb barátnők, inkább csak haverok és tanulótársak, és ez pont elég volt.

– Fogalmam sincs, hogy miről beszélsz – kamuztam.

– Hát Nikről és Faithről. Láttam, hogy a srácot stírölöd – lökte meg játékosan a vállam.

– Nem igaz – húztam ki magam.

– Persze, már vagy két éve ez megy. Na, mindegy – legyintett, majd fontoskodva folytatta. – Faith totál bekattant. Már zaklatásnak mondanám, amit csinál. Eljött a múltkori bulira, és teljesen rátapadt Nikre. Ő persze lerázta, a csaj meg totál kiakadt. Hatalmas jelenetet rendezett. Hisztizett. Kiabált. Bömbölt.

– Először is, tényleg igaz? Másodszor, ha igaz, akkor sem lepődnék meg. Faith sosem bírta, ha valami nem úgy alakul, ahogy azt ő szerette volna. Öt évet voltak együtt, Sarah, ennyi emléket nem olyan könnyű elengedni. Ráadásul ők voltak az álompár. Nikolas imádta őt, látszott rajta – közöltem semlegesen, mintha nem is érdekelt volna a téma. Közben meg alig vártam, hogy megírjam Emmának. Ha valaki, hát ő egyáltalán nem kedvelte a csajt, bár őszintén szólva egyetlen riverportit sem kedvelt rajtam és a nagyapján kívül.

– Persze, de Faith igazán tudhatná, ha megcsal valakit, akkor nem kapja vissza az illetőt. A bizalomnak egy életre vége.

– Megcsalta? – kérdeztem döbbenten.

Igazából nem kellett volna meglepődnöm. Faith szerette eljátszani, hogy egy angyal, de rohadt álszent csaj volt. Imádta, ha körberajongják. Éhezett a figyelemre, az elismerésre, és amennyire meg tudtam ítélni, Nikolas mindent megadott neki.

– Te nem tudtad? – döbbent le. – Ezért szakítottak egy éve. Azóta igazán rámozdulhattál volna – kacsintott, amivel elérte, hogy a szemöldököm a homlokom tetejére ugorjon. – Ne már! Látom, hogy nézel rá.

– Sehogy sem nézek rá! Rá se nézek!

– Mondogasd csak.

Szerettem volna tüzetesen elmagyarázni Sarah-nak, miért is kellene szemészetre mennie, de ekkor Mrs. Choen lépett be a terembe. Ezzel kezdetét vette a legunalmasabb tantárgyam előadása.

~

– Nem hiszem el! Tényleg megcsalta? Mi ezt hogyhogy nem tudtuk? – kérdezte már vagy ötödjére Emma.

Éppen a múzeum felé tartottam, és felhívtam a barátnőmet, hogy megosszam vele az új infót. Emma egyáltalán nem volt pletykás. Sőt, kifejezetten utált másokról rosszat mondani, vagy akár kibeszélni az életüket, de tudtam, hogy ez most érdekelni fogja.

– Igen. Durva. Tudom – bólogattam, miközben felvágtattam a múzeum harminc lépcsőfokán, ezzel éppen sikerült elkerülnöm a zuhogó esőt.

Az itt töltött két év alatt már hozzászoktam az esős időjáráshoz és a ködhöz, amely sokszor elnyelte a várost. Titokzatossá tette a régi téglaépületeket, néha olyan érzésem volt, mintha egy fantasyben vagy egy Sherlock Holmes-regényben lettem volna. Az impozáns múzeum, ahol dolgoztam, tökéletesen beleillett volna egy krimibe: szinte tapintani lehetett a titkokat, amelyek belengték hosszú történelmét. Imádtam itt dolgozni.

– Itt a lehetőség, hogy bevalld: vad, erotikus álmaid vannak róla – szúrta oda vihogva, ezzel elérte, hogy megtorpanjak a recepciós pult előtt.

– Vad, erotikus álmok? Miről beszélsz?

– Nem mondod, hogy egy álmod se…

– Egy se, Emma! – szakítottam félbe, majd intettem a recepciósnak. Jim a homlokát ráncolva adta át a programot, és már mentem is a kis öltözőbe, ahol maximum két soványabb ember fért el kényelmesen.

– Nem hiszem el.

– Mondtam már, az álmaim ártalmatlanok.

Kihangosítottam a telefonom, majd kibújtam a kapucnis fekete felsőmből és magamra vettem a sötétkék inget. A mellem fölé biggyesztettem a kitűzőmet, belépőkártyámat a nyakamba akasztottam.

– Ó, bassza meg! – horkantam fel, amikor végignéztem a programon.

– Mi az? Eszedbe jutott, hogy mégis volt vad, erotikus álmod? – kérdezte játékosan Emma.

– Ma három gimis osztálynak kell bemutatót tartanom. Tudod te, milyen nehéz felkelteni a figyelmüket? Szinte csak a telefonjukat bámulják – fortyogtam.

– Milyen jó, hogy péntek este buliba megyünk. Kikapcsolódhatsz.

– Először is, négy nap van péntekig, addig kisül az agyam. Másodszor, kizárt, hogy megint buliba menjek – szögeztem le, és már siettem is vissza a recepciós pulthoz, mert már csak öt percem volt az első csoport érkezéséig.

– Ezt még…

– Késésben vagyok. Este találkozunk – nyomtam ki a telefont, majd mosolyt erőltettem az arcomra. – Ez elég meggyőző, Jim? – fordultam a férfihoz, aki a kedvenc munkatársam volt.

– Kicsit sem – rázta a fejét, sötétkék szeme jókedvűen csillogott. Tüsi szőke hajával úgy nézett ki, mint a harmincas Eminem.

~

– És elérkeztünk a kiállításunk utolsó állomásához. Itt láthatjátok a Buckingham-palota makettjét, amiről azt kell tudni, hogy… – mondtam el már harmadjára a szöveget. Akkor is kívülről fújtam volna, ha éjnek idején felkeltenek.

A nap végére teljesen ki voltam zsigerelve. A csoportok olyan sűrűn érkeztek egymás után, hogy alig volt időm megírni Harry apjának az új blogbejegyzést, de így legalább az álmomon sem tudtam kattogni.

– Nehéz nap volt, mi? – kérdezte Jim, amikor kijöttem az öltözőből.

Zárás után mindig kedvesen megvárt, hogy kibeszéljük a napot és egy kis lelket öntsünk a másikba.

– Ne is mondd! Katasztrófa. És láttad, mi van holnapra? Három kisiskolás csoport, egy gimis és egy nyugdíjas – panaszoltam.

– Azt hittem, szereted a munkád – ugratott.

– A történelmet szeretem, Jim. Beszélni szeretek róla, titkokat megtudni és megosztani a lelkes hallgatókkal. Nem arról vitázni, hogy a múzeumban miért nincs lift. Könyörgöm, négyemeletes az épület. Minek ide lift?

– Fú, az a nő engem is kikészített. Túl drágának találta a belépőt, kedvezményt akart kicsikarni.

Jim két utcán keresztül kísért, aztán elváltak útjaink. Szerintem fogalma sem volt róla, hogy alig néhány utca választotta el Nikolas lakásától. Totál bezsongott volna. Amikor megtudta, hogy osztálytársak voltunk, rögtön kaptam a kérdéseket, hiszen hatalmas focirajongó volt. Azóta leszokott erről, tekintve, hogy közöltem vele, soha többet nem beszélünk, ha nem szakad le Nikolasról. Bőven elég volt Emma és Harry kíváncsiskodása. Amelyet persze rögtön meg is kaptam, ahogy a bejárati ajtó nyikorgása jelezte az érkezésem.

– Tudom, hogy beszélni akarsz róla – közölte Harry, és intett, hogy üljek mellé.

A sötétzöld kanapé és a barátaim társasága hívogató volt, én pedig fáradt. Engedtem a csábításnak.

– Tévedsz – helyeztem kényelembe magam, még a lábam is felpakoltam az antik kávézóasztalra. Valószínűleg többe került, mint az éves tandíjam.

– Tiszteld az antik cuccokat, történész kisasszony! – mondta Harry, majd lelökte a lábam. Vigyázott rá, mert az apjától kapta ajándékba.

– Szóval Nik és az álmok. Mi volt a múlt éjjeli? – tette fel a nagy kérdést Emma.

Mindig ez történt. Ellenkeztem velük, és a nap végére minden alkalommal beszélni kezdtem az álmokról. Mindegy volt, hogy folyton ugyanaz a konklúzió született: amikor Nikolasszal álmodom, nyugodtabban alszom és kipihentebben ébredek. Az álmokban olyan biztonságot érzek mellette, mint egyetlen emberrel sem ébren. Ez pedig ijesztő volt, mert valójában szinte semmilyen kapcsolat nem volt közöttünk.

2. FEJEZET

– Szóval a buli holnap nyolckor kezdődik, a campuson lesz, kötelező jönnöd és nem hozhatsz könyvet – vázolta fel Emma csütörtök este.

Én éppen egy pedagógiabeadandón dolgoztam, amelyet még csak nem is magamnak kellett megírnom, Harry kért meg, hogy készítsem el egy haverjának. Tragikus történelmi események hatása az emberekre címmel kellett összehoznom. Nem is értettem, hogy miért engem kért meg, mivel leginkább a pszichológiai hatás volt a fő téma, én meg a történelmi eseményekkel voltam képben.

– Emma, mondtam már, hogy nem megyek – ellenkeztem fel sem nézve a gépemből.

Egész héten ez volt a téma. Fogalmam sem volt, miért akart elrángatni. Emma bulis volt, amikor éppen Manchesterben tartózkodtunk, míg otthon Amerikában, Riverportban úgy kellett rábeszélni, hogy elhagyja a biztonságot nyújtó szobáját és a szuperhősös sorozatait.

– Tökmindegy, hogy mennyire ellenkezel, úgyis meg fog győzni – szólalt meg Harry. Éppen egy fotósorozatot szerkesztett.

– És te támogatni fogsz ebben – kacsintott rá Emma. Ő éppen nem fuldokolt a beadandók sokaságában, mindig napra készen volt mindennel.

– Megírja egy haveromnak a beadandót, mindössze heti négy doboz narancsléért és egy doboz csokis fánkért, úgyhogy most nem állhatok melléd, babám – rázta a fejét Harry.

– Mi van, ha ott lesz Ethan? – vetettem fel, miközben az első világháború pszichés hatásait fejtettem ki.

Legszívesebben lefeküdtem volna aludni, mert az egyetem melletti meló rendesen elszívta az energiámat. Simán el tudtam volna aludni a méregzöld bárpulton is, ahol éppen gépeltem.

– Egy: többet ki ne ejtsd a nevét! Kettő: Liverpoolban van. Miért lenne itt? – kérdezte feszültebben, majd lecsukta a laptopom.

– Hé! Nincs biztonsági mentés! – háborodtam fel.

– Ne próbálj Ethan emlegetésével eltántorítani a tervemtől! – kérte ki magának. Pusztán a neve említésétől is képes volt elsápadni, vagy éppen feszültté, ingerültté válni.

– Ezt a bulit a sportolók szervezik. Láttam Nikolas Instáján. Ethan, Matt és Nikolas barátok, otthon csapattársak, tehát bármikor átugorhatnak egy buli miatt Liverpoolból – tártam szét a karom, majd megpróbáltam felnyitni a gépem, de a barátnőm nem engedte.

– Kemény érv… – mondta elismerően Harry.

– Pontosan hétfő óta temetkezel a munkádba és a tanulásba. Vágom, keményen dolgozol, de igazából arról van szó, hogy nem akarsz összefutni Nikkel – fejtette ki Emma.

– Mit vársz tőlem? Hogy beszéljek vele? Adjam át a füzeteket, hogy elolvashassa és rájöjjön, hogy a volt gimis osztálytársa egy beteges alak? – nevettem fel hisztérikusan.

– Azt akarom, hogy kikapcsolódj – váltott gyengédebb hangnemre.

– Emma, jól vagyok.

– Akkor gyere el a buliba, hogy még jobban legyél!

– Na jó – masszíroztam az orrnyergem. – Elmegyek, de akkor jövök haza, amikor akarok.

– Ez az! – bokszolt a levegőbe.

– Majd vigyázok, hogy ne legyen könyv a táskájában – kacsintott cinkosan Harry.

– Hé! Én írom a haverod beadandóját – emlékeztettem szigorúan.

– Csak vicceltem – tartotta fel védekezőn a kezét.

De amikor pénteken hullafáradtan hazaértem és kelletlenül elkezdtem készülődni, Harry ott állt mögöttem és a táskámat figyelte. Kár, hogy nem tudta, abban a válltáskában elfért egy kisebb táska, amelybe belecsempésztem Elle Kennedy egyik szuper könyvét Garrett Grahamről, a dögös sztárhokisról.

– Reméltem, hogy legalább próbálkozni fogsz egy könyvvel – karolta át a vállam.

Már a campus felé tartottunk, az őszi szél elszáradt faleveleket fújt velünk szembe, a fák kopáran meredeztek a kertekben és az utak szélén. Szorosan húztam össze a hosszú bőrkabátom. November eleje volt és éppen elég hideg ahhoz, hogy fázzak a szakadt fekete farmerben meg a vékony, bézs színű felsőmben.

– Én meg reméltem, hogy jobban kicsíped magad – tette hozzá Emma. – A buli tele lesz sportolóval. Tudod: jó test, nulla ész, egy éjszakára pont elég – tárta szét a karját.

– És ezt pont te mondod? Az „egyéjszakás” kapcsolatok királynője? – nevettem fel jóízűen.

Sem Emma, sem én nem tartoztunk azon lányok közé, akik mindennap, vagy akár minden héten mással bújnak ágyba. Ennek oka is volt. Először is, Emma nem volt túl Ethan White-on, bármit is állított az elmúlt két évben. Másodszor, én… szóval én még a normális kapcsolatokban sem voltam jó. Nem mentek nekem ezek a dolgok, mert mindig attól tartottam, hogy az adott srác olyan lesz, mint az apám. Ha meg is ismertem valakit, fejben hosszan pörgettem vele egy egész életet. Néha úgy láttam, mintha egy nyitott könyv hevert volna előttem, de soha nem happy enddel végződött.

– Csak jót akarok neked – tárta szét a kezét Emma.

– Na, és Zack tiszteletét teszi a bulin? – tereltem a témát.

Zack Morrison az egyetemi csapat sztárkapusa volt. Szinte lehetetlen volt gólt rúgni neki. Nem lepődtem volna meg, ha már komoly ajánlatokat kapott volna menő csapatoktól. És történetesen Emma és Zack kavartak egy ideje. Ez volt Ethan után a leghosszabb kapcsolata, még akkor is, ha csak laza viszony volt.

– Mivel Nik csapattársa és barátja, nyilván igen.

A válasz sokkal lelkesebbnek hangzott volna, ha a barátnőm szerelmes lett volna Zackbe. De nem volt.

– Hagyjatok ki a pasis drámákból, mert szeretnék csajozni – szólt közbe Harry, aki legalább tíz üzenetet váltott, amióta eljöttünk otthonról.

– Majd tartjuk a távolságot tőled – nyugtattam meg.

Volt már rá példa, hogy valaki azt hitte, Harry jár valamelyikünkkel. Ez nem volt meglepő, két éve lakótársak voltunk, majdnem mindenhova együtt mentünk és olykor el is kellett játszanunk a barátnő szerepét.

– De figyelmeztesd a lányt, hogy a falak vékonyak nálunk – emlékeztette Emma.

– Te pedig Zacket, babám.

– Harry, haver! – jött velünk szembe egy fiú.

Kifutott a sportolók házából és nagy lendülettel Harryre vetette magát. Az egyik haverja volt, Gabe. Együtt jártak futni és fekete hajával, zöld szemével annyira jól nézett ki, hogy elsőévesen kicsit bele is zúgtam. És történetesen Nikolas lakótársa meg az egyik legjobb haverja is volt.

– Van két irtó szép szőkeség a nappaliban és csak arra várnak, hogy sörpongozz velük – mesélte a száját harapdálva.

– Neked is szia, Gabe! – szóltam oda, mire vigyorogva rám pillantott.

– Maya, mindig öröm látni téged.

Talán kicsit elpirultam és bár azt hittem, már megszoktam a brit akcentust, de Gabe hangjától valahogy mindig szabadjára engedtem a fantáziám.

– Oké, hagyd békén a barátnőmet! Totál tabu és amúgy is másba szerelmes – szólt közbe Emma, majd átkarolta a vállam és a bejárat felé vezetett.

– Kibe vagyok szerelmes? – kérdeztem kíváncsian, miközben a bulizó tömeget kémleltem.

Rengetegen voltak, de ez megszokottnak számított, főleg ha a sportolók rendezték a bulit. A jelenlétük vonzotta az embereket, csakúgy, mint a jó zene, az ital és a hangulat. És persze az is közrejátszhatott, hogy ez volt a legnagyobb épület a campuson. A többihez képest ráadásul elég modernnek számított, még egy flancos medence is volt a hátsó udvaron az úszók kedvéért. A nappali falain az egyetem egykori sztársportolóinak bekeretezett mezei lógtak. Lássuk be, ez baromira menő volt. Nem lepődtem volna meg, ha idővel Nikolas tizenegyes számú bordó meze is helyet kapott volna közöttük.

A diákok táncoltak, társalogtak, felszabadultan buliztak. Én meg feszülten kapkodtam a fejem az emberek között. Emmának igaza volt, nem akartam összefutni Nikolasszal, de annak az esélye, hogy nem jelenik meg egy sportolók által szervezett bulin, egyenlő volt a mínusz nullával.

– Niket keresed? – kiabálta túl a zenét Emma, miközben átvágtunk a konyhába.

– Á, szóval azt hiszed, belé vagyok szerelmes.

– Tessék, igyál egy kis üdítőt – hagyta figyelmen kívül a megjegyzésem, majd a kezembe nyomott egy piros poharat, míg magának egy üveg sört vett ki a hűtőből.

Az alkohollal nem kifejezetten voltunk barátok. Néha megittam egy-két sört vagy egy pohár bort, de a zűrös apám miatt kerültem az alkoholt, mivel láttam példát arra, hogyan tesz tönkre egy embert, egy kapcsolatot, egy egész családot.

– Gyere, csocsózzunk! Ott van néhány szaktársam – megragadta a kezem, így nem maradt választásom.

Körülbelül három meccset játszottunk le, amikor Harry felbukkant az új „nőjével”, és valamilyen furcsa okból úgy döntött, hogy bemutat neki. Tipikus könnyű nőcske volt, Harry kifejezetten kedvelte a fajtáját. Nekem meg Emmának pedig jó volt, ha neki is jó volt.

– Szóval ti vagytok Harry lakótársai, már sokat hallottam rólatok – mosolyodott el a lány.

Harry szúrós szemekkel figyelmeztetett, hogy tartsuk magunkban a szurkálódó megjegyzéseinket.

– Remélem, csak jót – mondta Emma, majd nagyot húzott a söréből.

– Biztosíthatlak – legyintett, amolyan „na, ne viccelj!” stílusban.

Én meg inkább grimaszolva közöltem, hogy meg kell keresnem a mosdót. Igazából egy olyan helyre vágytam, ahol egyedül lehetek és olvashatok, de a fürdőig sem sikerült eljutnom, amikor belefutottam Sarah-ba.

– Maya! Úristen! Reméltem, hogy itt leszel – ölelt át, én pedig meglepetten viszonoztam. – Láttam Niket és itt van Faith is. Hatalmas balhé szagát érzem – tolt el magától és gyanakodva nézett körbe.

Ha Faith jelen volt, akkor Sarah félelme nem volt alaptalan. A csaj képes volt arra, hogy oltári balhét csapjon. Ellenben figyelemreméltó volt, hogy többször is eljött erre a campusra, hiszen ő a város másik végében lévő doktori karon tanult, és legjobb tudásom szerint a lakását is ott bérelte.

– Majd ha lesz a balhéról videód, küldd el Emmának – kacsintottam.

– Maya, látnod kell, hogy a hős szerelmesed hogyan koptatja le a hülye exét – veregette meg a vállam, és meg is ragadta a kezem, hogy a tömeg közepe felé rángasson.

Hős szerelmes? Sarah mégis mi az ördögről beszél?

– Sarah, nem érdekel – rántottam el a kezem. – Mosdóba kell mennem. Emma megitatott velem két felest, és mindjárt hányok – kamuztam, és a hasamra fektettem a kezem.

Egy pillanatig gyanakodva méregetett, majd megadón bólintott. Így amikor a hirtelen felharsanó kiabálásra, amely még a dübörgő zenénél is hangosabb volt, a nappali felé fordította a fejét, én feliszkoltam az emeletre.

– Niket keresem. Nem láttátok?

Faith nyafka hangját hallottam, amelybe némi bánatosság is vegyült, ezért még inkább meggyorsítottam a lépteimet. Az emeleten, a folyosó végén volt egy fedett, fűtött terasz. Gyorsan kiosontam, majd megkönnyebbülve ültem le az egyik fotelre, elővettem a könyvem, és a hangzavart kizárva olvasni kezdtem.

Ez mindig jól ment, otthon ugyanis már hozzászoktam a zajhoz. Három bátyám volt, de a családommal egy háromszobás házban laktunk, amelyből csak kettőben lehetett aludni. A többi fürdő, előszoba és kamra volt. Így folyton beszélgetések, nevetgélések, rosszabb esetben kiabálások, veszekedések közepette olvastam, tanultam. Szóval megtanultam, hogyan hagyjam figyelmen kívül az ilyesmit. Természetesen nem mindig ment, főleg olyankor, ha stresszes állapotban voltam, ilyenkor beszálltam a kiabálásba vagy csak sírtam a fürdőben, amiért ilyen rossz helyzetben voltunk. A fölösleges veszekedések mellőzhetők lettek volna. Apám azért is őrülten bele tudott állni a bátyáimba, ha valamelyikük eltört egy poharat, esetleg véletlenül belerúgott egy székbe.

Körülbelül egy órája olvastam, amikor kaptam Emmától egy üzenetet.

Emma: Tudom, hogy valahol olvasol, de kérlek, gyere le a nappaliba. Harry nője kikészít. Azt hiszi, hogy a barátnője lesz, vagy legalább többéjszakás kaland. Meg akar ismerni minket. Ments meg!

Nagyot sóhajtottam, összecsuktam Garrett és Hannah történetét, majd lementem a konyhába. A zene ugyanúgy dübörgött, az emberek táncoltak, de sehol sem láttam Faithet vagy Nikolast. Gyorsan beugrottam a konyhába egy újabb üdítőért, és éppen megfordultam volna, amikor egy izmos kar átölelte a vállam.

– Csak tégy úgy, mintha éppen rám vártál volna és örülnél nekem – mondta kétségbeesett hangon, miközben nevetgélni próbált.

Bármikor felismertem volna ezt a hangot. Néha álmomban is hallottam.

– Még mit nem! – fortyantam fel, és megpróbáltam ellökni magamtól.

Mintha egy masszív szikladarabot próbáltam volna megmozdítani.

– Csak örülj már egy kicsit! – kérlelt újra és folyton hátrafele pillantgatott, miközben a hátsó kijárat fele terelt. Egy pillantást se vetett rám.

– Kurvára nem örülök!

Az üdítő kiloccsant a cipőjére, miközben kitessékelt az ajtón.

– Erőltesd meg magad öt percre – sziszegte, miközben idegesen tekintett le az elázott cipőjére.

– Húzz már innen, Nikolas!

A karja ellazult. Eltolt magától. Meglepődés csillant halványkék szemében, amikor méltóztatott rám nézni.

– Maya?

3. FEJEZET

– Igen, én – mondtam közönyösen, és keresztbe fontam a karom.

– Ne haragudj! Nem tudtam, hogy te vagy az – vakargatta zavartan a tarkóját.

A karján tetoválások sorakoztak, mindegyik egy szimbólumot ábrázolt. Semmi lángcsóva, farkas vagy arckép.

– Ha tudtad volna, akkor nem engem választasz mentőövedül.

Hátat fordítottam neki, és a medence mellett elsétálva megcéloztam a kijáratot.

– Nik! Beszélnünk kell!

Faith förtelmes hangja szelte ketté a levegőt, és Nikolas újból mellettem termett. A karja ismét a vállamat ölelte, és gyorsított a tempón.

– Meglepett, hogy te vagy az. Rég nem láttalak – motyogta, és amikor észrevette, hogy Faith a hátsó kijárat felől érkezik, visszafordított a medencéhez. Úgy mozgatott, mint egy bábot.

– Közös pedagógia-előadásra járunk. Két éve.

– De egyszer sem szóltál hozzám – emlékeztetett, majd elkáromkodta magát. – Bassza meg! Gyere, meg kell…

Nem tudta befejezni a mondatot, mert a nagy sietségben, miközben Faith elől próbált menekülni, rossz helyre lépett és egyenesen a medencébe zuhant, magával rántva engem is. Hideg, már-már jeges víz ölelte körbe az egész testem. Krákogva dugtam ki a fejem a vízből, és gyilkos tekintettel meredtem rá.

– Neked elment az eszed!

Nikolas közel úszott hozzám, nekinyomott a medence szélének, és vigyorogva nézett rám. Barna hajából csöpögött a víz.

– Nem volt szándékos, ne haragudj! De csak öt perc, Maya. Öt percet kérek, és utána hagylak elmenni.

A keze a derekamon pihent és vészesen közel hajolt hozzám.

– Öt perc alatt a könyvnek a táskámban annyi. Sőt, már most csuromvíz, és én imádom Garrett Grahamet – pusmogtam.

A keze a táskámnál matatott, kitette a medence szélére és kihúzta belőle az átázott könyvet. A szívem meghasadt. A kedvencem volt. Az apámtól kaptam. Az előlapjára rá is írtam, hogy Apa, emlékeztetőként, hogy néha egész jó fej tud lenni.

– Ennek annyi… – nézett szomorkásan, majd kidobta a földre.

– Bunkó! – sziszegtem.

– Nik, bébi! Te mégis mi a francot csinálsz?

Faith hangja annyira sértette a fülemet, hogy legszívesebben lebuktam volna a víz alá.

Nikolas arca grimaszba torzult. A legkevésbé sem tűnt olyan szerelmesnek, mint korábban. Kiábrándultan, szinte már undorodva nézett a korábban imádott exbarátnőjére.

– Barátkozom, ahogyan te is tetted – szúrta oda, majd rám kacsintott és közelebb húzódott. Kezét megtámasztotta a medence szélén, pont a fejem mellett.

– Nem beszélhetnénk ezt meg kettesben? Szállj már ki a medencéből! Halálra fagysz – mondta indulatosan, én pedig egyetértően bólintottam.

A hideg a csontomig hatolt.

Miért van november végén még víz ebben a rohadt medencében? Ki úszik ilyen hidegben?

– Nikolas, megfagyok – vacogtam.

– Bocs, Faith, haza kell vinnem Mayát.

Kipattant a medencéből, majd engem is kiemelt. Faith arcán olyan döbbenet ült, amilyet még sosem volt szerencsém látni. Azt hiszem, sosem gondolta volna, hogy Nikolast éppen velem „lubickolva” fogja látni. Ennek nyilvánvaló oka az volt, hogy Faith nem tartott nagyra engem. Igazából mindig jobbnak képzelte magát nálam. Vagy bárkinél.

– Te és… ő? – mért végig alaposan.

Csuromvizes voltam, reszketett minden porcikám. Rohadtul nem volt kedvem Faith kirohanásához.

– Oké. Halálra fagyok. Léptem – szóltam közbe.

A lehető leggyorsabban vettem az irányt a kijárat felé és közben a telefonomért nyúltam. Kissé elázott, de még működőképes volt, legalábbis addig, amíg írtam a közös csoportunkba a barátaimnak, hogy hazamentem.

– A fenébe! – mérgelődtem.

Morogva indultam el a lakás irányába. Átázva, átfagyva baromi hosszúnak tűnt a tizenöt perces séta, mintha minden lépéssel csak távolodott volna a ház.

– Maya!

Nikolas hangja túl közelről hallatszott, a személye pedig túlságosan is hamar jelent meg mellettem. Pontosabban a kocsija. Az éjfekete 7-es Golf, amely olyan dübörgő hangon „szólalt meg”, hogy az még nekem is tetszett, pedig nem voltam egy nagy kocsirajongó.

– Hagyj békén!

Kabátomat szorosan összehúztam és a szétázott könyvemre gondoltam, na meg arra, hogy vajon már holnap, vagy csak két nap múlva fog utolérni a tüdőgyulladás.

– Szállj be! Hazaviszlek.

– Nézd, most egyáltalán nem vágyom a társaságodra.

Majdnem futásnak eredtem, de az túl hülyén nézett volna ki.

– Felelőtlen döntés csuromvizesen gyalogolnod.

– Felelőtlen döntés magaddal rántani egy kültéri medencébe, ráadásul novemberben.

– Maya, ugyan már! Véletlen volt!

– Nikolas – torpantam meg és szembefordultam vele –, kicsináltad az egyik kedvenc könyvem. Megölted a hokis srácokat. Totál átáztam miattad. Ehhez én most túl hisztis vagyok.

Most már tényleg futottam. Gyerekesen viselkedtem, de nem akartam őt látni, elég volt, ha megjelent az álmaimban. Nem tartottam rá igényt a valóságban is.

De ő erről nem tudott, és ha tudott volna se biztos, hogy érdekli. Szóval továbbkövetett a kocsival, majd kiszállt, amikor megálltam a vöröstéglás tömbház előtt, hogy beüssem a lakásunk kódját. Az ujjaim színtelenek voltak és úgy reszkettem, hogy háromszor is mellényomtam. A vizes bőrkabátom lehúzta a karom.

– Tessék – mondta Nikolas, majd egy kapucnis, University of Manchester feliratú bordó felsőt terített a hátamra.

– Köszi, hogy pont az ajtó előtt adod ide – pillantottam rá szemrehányón.

Nikolas teljesen új, száraz szerelésben feszített előttem, csak a haja volt kissé nedves. Pofátlanul jól nézett ki a fekete tréningszettjében. Talán tartott egy váltás száraz ruhát a kocsijában.

– Nem hagytál rá hamarabb esélyt – vont egyet a vállán.

Amikor sikerült beütnöm a kódot és elindultam felfelé, Nikolas követett. Nem próbáltam meg elküldeni, mert úgy tűnt, felesleges bármit is mondanom. Szóval a terv az volt, hogy a képébe vágom az ajtót. Ez pontosan akkor hiúsult meg, amikor szorosan a nyomomban belépett a lakásba.

– Menj már el! – sóhajtottam fel, miközben lehúztam az elázott bokacsizmám.

Nikolas nem mozdult, még akkor sem, amikor bezárkóztam a fürdőbe és jobb híján Harry cuccaiba bújtam bele, mivel elfelejtettem száraz ruhát vinni magammal, és inkább Harry szennyesében, mint egy szál törölközőben kívántam illegetni magam a konyhában dekkoló Nikolas előtt.

– Miért vagy itt? – kérdeztem.

Először felültem a három bárszék egyikére, de az túl közel volt hozzá, ezért inkább a konyhapultnak dőltem. Keresztbe fontam a karom, Harry sötétzöld felsőjének csuklyája alól figyeltem Nikolast. Fura érzés kerített hatalmába.

– Mert átfáztál és…

– És Faithnek látnia kellett, hogy utánam jössz. Eddig stimmel. De miért vagy itt? A lakásban? A kelleténél zöldebb konyhában? – mutattam körbe.

– Ennyire szereted a zöldet? – bökött a felsőre, majd a konyhapultra, ügyesen kikerülve a kérdést.

– Ez Harry lakása, ő szereti a zöldet.

– Együtt vagytok?

– Ha azt mondom, igen, akkor lelépsz?

– Ne csináld már, hisz osztálytársak voltunk. Nem fér bele némi nosztalgiázás? – húzogatta a szemöldökét.

– Amíg azt akarod elhitetni az exeddel, hogy engem fűzögetsz, addig nem. De amúgy sem – szögeztem le, és töltöttem egy pohár gyümölcslevet.

– Hátulról nem ismertelek meg. Bár a bőrkabátodból rá kellett volna jönnöm. Ezer éve megvan neked – töprengett, majd megrázta a fejét. – Szóval csak akkor esett le, hogy te vagy, amikor kimondtad a nevem.

– Hűha, oké, pedig abban semmi különlegesség nincs – ráncoltam értetlenül a homlokomat, és mivel érdekelt a magyarázat, leültem a jobb oldali bárszékre. Elég közel kerültem hozzá.

– Maya, mióta az eszemet tudom, a szüleimen kívül csak te szólítasz Nikolasnak – mosolyodott el kedvesen.

– Jaj, persze! Hisz te Nik vagy, a sztárfocista – eresztettem meg egy játékos mosolyt.

– És ez, amit mondasz, igaz. Igazad van. Mindenkinek Nik vagyok, a sztárfocista – kacsintott.

– Az igen! A nagyképűséged semmit sem változott.

– Te pedig nem vagy túl kedves házigazda – jegyezte meg, és a narancsleves doboz felé bökött.

– Ó, ez kizárólag a vendégeknek jár, én pedig nem hívtalak ide – rándítottam egyet a vállamon.

– Ez kedves – kacagott fel. – Kösz, hogy legalább egy kis időre megmentettél Faithtől – mondta őszintén, majd felállt.

– Ja, életed szerelmétől.

Gúnyosabban hangzott a számból, mint szerettem volna.

– Ja, életem szerelmétől… – ismételte keserűen utánam, majd két ujját a homlokához emelve, mintha szalutálna, elköszönt.

4. FEJEZET

Az, hogy Nikolas Foster a lakásban volt úgy kábé tíz perce, több szempontból is felkavart. Egyrészt évek óta nem beszéltünk, néha még csak nem is köszöntünk, amikor elmentünk egymás mellett. Bár való igaz, az elmúlt két évben a pedagógiaórákon kívül egy kezemen is meg tudtam volna számolni, hányszor futottunk össze. Másrészt ott voltak az álmok. Újult erővel törtek rám, szinte mindegyikről valami emlékkép villant be, mintha a jelenléte hívta volna elő őket, és próbáltak volna valamire rávezetni. Csak éppen nem tudtam, mire.

Szerintem pontosan hajnalig tudtam volna üldögélni a bárszéken és bámulni Nikolas hűlt helyét, de eszembe jutott az elázott telefonom. Gyorsan egy tál rizsbe tettem, majd beiszkoltam a szobámba. Nem tartottam lehetetlennek, hogy Harry és Emma perceken belül betoppan. Bevackoltam magam a takaró alá és a neoncsillagos plafont bámultam. Imádtam a csillagokat, varázslatosak és titokzatosak voltak. Pont, mint az álmok.

Aztán a könyvespolcomra tévedt a tekintetem, és az Off-Campus sorozat első részének helyét bámultam. El is döntöttem, másnap az lesz az első dolgom, hogy újra beszerzem a példányt.

Amikor hosszú álmatlanság után reggel kiléptem a konyhába, meglepő módon senkit sem találtam ott. Harry bizonyára már lerendezte a hajnali kocogást, amelyet másnaposan sem hagyott ki soha. Valószínűleg visszafeküdt, vagy lement a terembe bokszolni, mivel a futás és a fotózás mellett a boksz volt a kedvenc elfoglaltsága, és nagyon jól is ment neki. Egyszer láttam, hogy kiütött valakit egyetlen jól célzott ütéssel.

Emma szobájának ajtaját csukva találtam. Biztosan aludt, vagy Zackkel enyelgett. Settenkedve léptem be a konyhába, majd néhány darab friss, barna, magvas kiflicskével, amelyeket minden bizonnyal Mrs. Steele, a szomszéd néni adott Harrynek, vissza is osontam a szobába. Vagyis csak akartam, mert hát a barátaim olyan vesébe látó tekintettel jelentek meg előttem, hogy majdnem menekülőre fogtam. Mintha csak arra vártak volna, hogy végre kidugjam a fejem a szobámból.

– Akkor is túlzás lenne, hogy így álltok itt, hogyha lefeküdtem volna Nikolasszal – közöltem, majd ledobtam magam a kanapéra. Vártam az elkerülhetetlent.

– Miért volt fent a lakásban? – kezdte a kihallgatást Emma, miközben kivette a kezemből a reggelim, majd beleharapott.

– Le se tagadd! Az egyetemi felsője ott van a fürdőben, a parfümje pedig olyan erős, hogy az egész lakásban érezni – foglalt helyet mellettem Harry.

Mivel tudtam, hogy addig nem állhatok fel, amíg el nem mesélem nekik, mi történt, egy szuszra bevallottam mindent.

– Áruld el: mi olyan vonzó benne, hogy róla álmodsz? Hisz magával rántott a kibaszott medencébe – méltatlankodott Harry a történtek hallatán.

– Mondjuk a kinézete, a modora, a sportos, izmos teste, a szeme, a… – kezdte sorolni Emma.

– A modora? – röhögött fel Harry. – Most mondtam: magával rántotta a medencébe.

– Igen, de utána kihúzta Mayát.

– Babám, nem akarlak elkeseríteni, de ebből sehogy se tudod jól kihozni a srácot.

– Egyrészt egyetértek Harryvel, másrészt állítólag véletlen volt. És csak hogy tudjátok, azért nincs még negyvenfokos lázam, mert narancslevet vedelek nyakra-főre – mutattam fel az ujjam, mielőtt Emma újra Nikolas hűséges védelmezőjét kezdte volna játszani.

– De hát hazakísért és odaadta felsőjét – háborgott Emma.

– Álljunk meg egy szóra! Mi a fészkes fenéért próbálod jó színben feltüntetni? – meredtem rá. – Azt hittem, hogy pont annyira nem kedveled, mint én.

– Maya, te kedveled őt. Nem akarod kedvelni, de kedveled. Nekem meg konkrétan semmi bajom vele – tárta szét a kezét.

– Berekesztem ezt a beszélgetést – pattantam fel a kanapéról.

– Ha közelebb kerülnél hozzá, talán megfejthetnéd az álmokat – jött utánam a konyhába Emma.

– Nem akarom megfejteni őket.

– Tudom, hogy állatira érdekel, mi az okuk és azt is tudom, hogy hiányzik neked az a kis barátságféle, ami volt köztetek. Bár azt jóindulattal is csak haverkodásnak mondanám, de a lényeg ugyanaz – ütötte tovább a vasat.

– Miért vagy ilyen házsártos ma reggel?

– Maya…

– Oké! Vissza kell vonnom a modortalanság vádját – jelent meg egy kisebb csomaggal a kezében Harry.

Észre se vettem, hogy csengettek és ő kiment megnézni, hogy ki az.

– Mivel tudjuk, hogy nagyon kíváncsi természet vagyok, remélem, senki sem haragszik meg, hogy kinyitottam – kezdett védekezni.

– Mi van a kezedben? – léptem közelebb, mire átnyújtotta a csomagot.

Elle Kennedy The Deal című könyve nézett velem szembe. Az első oldalon kézzel írott szöveg állt: Visszakaptad a kockahasú hokisodat. Remélem, nem haragszol. Nikolas.

A szám halvány mosolyra húzódott.

– Azt a rohadt… – hüledezett mögöttem Emma.

A döbbent csendet a rizsben regenerálódó telefonom csipogása törte meg. Mindhárman versenyt futottunk, hogy minél hamarabb megnézhessük.

– A francba! Oldd fel! – nyomta a kezembe Harry.

Volt néhány (hat) üzenetem Sarah-tól, aki minden részletet tudni akart a „medencés jelenetről” és két másik üzenet, amelyektől hisztérikus roham tört rám.

Nikolas: Hétfőn foglalj magad mellé helyet a peda előadáson.

Faith: Beszélnünk kell.

Egyik üzenetet a másik után töröltem, mintha mindez meg sem történt volna. Csak hát lehetetlen volt, hogy ne gondoljak erre az egészre. Totálisan lehetetlen. A múzeumban délután úgy daráltam le minden előadást a csoportoknak, mint egy robot. A látogatók semmilyen buta, egyáltalán oda nem illő kérdése sem akasztott ki. Harry apjának újabb cikkét egy tizenhetedik századi antik asztalról úgy írtam meg, hogy közben azon járt az eszem, hogyan kerüljem el Faithet.

Igen, a város túlsó felében tartózkodott. Legtöbbször. De ha beszélni akar velem, akkor nem jó megoldás egyszerűen ignorálni. Totál zakkant a csaj, fennhordja az orrát és úgy jár-kel, mintha minimum Riverport hetven százaléka az övé lenne. Itt Angliában sem viselkedett másképp.

A félórás uzsonnaszünetben pont jól jött, amikor a legidősebb bátyám felhívott.

– Mondd, Percy! – szóltam bele vidáman.

Nem titok, hogy imádom a bátyáimat. Három is van belőlük, mind nagyon jó fejek és csak néha mászom falra tőlük.

– Hétfőn ott leszek Manchesterben. Áll még a közös vacsi? – tért rá rögtön a lényegre.

– Persze! – vágtam rá lelkesen. – Végül a többiek is tudnak jönni?

– Adam valami programozókonferencián van, de azt mondta, megpróbál átruccanni New Yorkból. Oliver pedig pont Londonban tartózkodik, szóval ő biztosabb.

– Szuper!

A tesós nap mindig remekül telt, fel szoktam töltődni a fivéreim közelében és szerencsésnek érzem magam, amiért elég sokszor össze tudunk hozni egy-egy közös programot.

– És amúgy minden rendben? Hogy megy az egyetem és a meló? Még mindig Jim a kedvenc munkatársad? – érdeklődött kedvesen.

Szinte láttam magam előtt a hiper-szuper, menő, harmincnégy éves bankigazgató bátyámat az óriási irodájában, ahogy pörög a székén, majd a sötét, szinte fekete haját igazgatja.

– Mindig is Jim lesz, és minden tök szuper – erőltettem mosolyt az arcomra, inkább azért, hogy magamat győzködjem, mintsem Percyt, aki nem is láthatta.

– Á, valami nem stimmel.

Persze, hogy egyből rájött. Néha az az érzésem, mintha a bátyáim jobban ismernének, mint én saját magam. Percy hiába elfoglalt bankigazgató, Adam menő programozó, Oliver egy nagyon puccos étterem tulajdonosa, míg én egyetemista és múzeumi előadó, mindig szakítunk időt egymásra.

– Á, nincs igazad, Percy.

– Fogadjunk, hogy Harry már megint megitta a narancslevedet – vihogott.

Igen, ebből már volt egypár balhénk Harry Beckerrel, mire megértette, hogy nem ihatja csak úgy meg. Nekem a narancslé olyan, mint másnak a kávé.

– Vagy! Tuti, hogy az egyik könyvedben a főszereplővel lett valami. Mondjuk egy barlangban rekedt, vagy élet-halál csatát vív a gonosz királlyal, akiről az elején azt hitted, hogy jó, de közben ő a főgonosz.

Mint mondtam, Percy tudja, mi a dörgés, de most kicsikét mellélőtt.

– Miért nem feltételezed azt, hogy pasis bajom van? – kérdeztem tettetett felháborodással.

– Miért? Az van?

– Nem. Igazából szétázott az Off-Campus egyik része, mert valaki magával rántott egy medencébe egy bulin – feleltem drámaian sóhajtozva.

Közben visszasétáltam a múzeum recepciós pultjához, ahol Jim mosolyogva köszöntött. Mindketten vártuk az öt perc múlva érkező kis csapatot.

– Á, a kockahasas borítós könyv – vágta rá egyből Percy.

Mindig fecsegtem az olvasmányaimról a testvéreimnek, tisztában is voltak az aktuális könyves pasikkal, és mindig azokat a könyveket kaptam tőlük ajándékba, amelyekre vágytam.

– A kedvencem – biggyesztettem le a szám.

– Mondtam már, legyél normális fiatal, aki bulizni jár bulikba, nem pedig olvasni! – közölte nem titkolt rosszallással.

– Ha te lennél a legjobb báty, akkor már felkutattad volna, hogy ki volt a pofátlan medencés alak, aztán szétkapnád.

– Ugye tudod, hogy Adam és Oliver kapásból kiröhögtek volna? Szóval én vagyok a legjobb tesó. És hétfőn amúgy is megtudom, ki volt a tettes.

– Mégis honnan?

– Mert be nem áll a szád előttünk – nevetett fel, majd kinyomott.

Oké. Ebben igaza volt. A bátyáim előtt semmi titkom nem volt. Na jó, néhány akadt, de rengeteg dolgot megosztottunk egymással.

– Ki rántott bele a medencébe? – rántott ki Jim a gondolataimból és kíváncsian vizslatott.

– Ó, hát… szóval… egy srác. Van egy közös óránk és… – vakargattam zavartan a tarkóm.

El is mondhattam volna, hogy Nikolas Foster szerény személye volt az elkövető, de Jim ismerte. Mint a városban nagyon sokan, ő is figyelemmel követte az egyetemi csapatok ligáját. Nem akartam besározni Nikolas nevét. Bár kétlem, hogy ez a kis malőr bármin is változtatott volna. Jim hatalmas rajongója volt.

– Egy fiú az egyetemről. Állítólag véletlen volt – legyintettem végül.

Mielőtt a munkatársam még több kérdést szögezett volna nekem, inkább a meredek lépcsősoron kínlódó csoport elé mentem.

~

Mire hazaértem, Emma már kiütötte magát a kanapén, miközben Zöld íjászt néztek Harryvel. Már ő is laposakat pillantva üdvözölt.

– Ki fog nyírni, amiért úgy nézed tovább, hogy ő alszik – tátogtam.

Harry csak legyintett, majd elnyúlt a kanapén és el is nyomta az álom. Ahogy engem is. Csupán annyi kellett, hogy a fejem elérje a párnát és magamra húzzam a puha takarómat, máris az álmok világában jártam.

És őszintén?

Nem hittem, hogy megint Nikolasszal fogok álmodni, de megtörtént.

Ugyanazt a nyugalmat éreztem, mint mindig. Egy ágyon ültünk, ő hátulról átkarolt, tetovált karja gyengéden vont a mellkasára. Az ujján lévő fekete gyűrűt bámultam, amelyet sosem vett le, csakis meccs közben. A nyakamba fúrta a fejét, puszit lehelt a fülem mögé, majd suttogni kezdett: Várni fogok rád. Megígérem.

A rohadt életbe! Kipattant a szemem.

Hitetlenkedve meredtem a könyvespolcomra, ahol ott álltak sorban a fekete füzetek is. Úgy gondoltam, hogy kisebb feltűnést keltenek, ha szem előtt vannak.

Éreztem a késztetést, hogy felkeljek és feljegyezzem ezt az álmot is, aztán buta összefüggéseket keressek a többivel. Nagyon ritka volt, hogy beszélt hozzám. Mindig csak a közelemben volt, megérintett és ennyi. Ezt nem tudtam hova tenni, és nem akartam rajta agyalni, ezért inkább rácsörögtem anyára.

– Szia, Maya, kincsem! Úgy örülök, hogy hívtál! – szólt bele lelkesen a telefonba.

– Szia, anya! Jól vagy? Fáradt a hangod.

– Minden rendben. Ne aggódj! Mesélj, milyen heted volt?

A „ne aggódj” általában nem jelentett jót, legalábbis anyánál nem.

– Ne kamuzz, anya! Apu megint balhézott? – ültem fel az ágyon.

– Talán kicsit összekaptunk, de ez szerencsére egyre ritkábban fordul elő.

– Ó, mégis min? Talán túl bájosan köszöntél, amikor hazaértél? Vagy túl gorombán? – forgattam a szemem.

Kikeltem az ágyból és mégis levettem a félig üres füzetet. Levágtam az íróasztalomra és írni kezdtem, miközben kihangosítottam anyát.

– Szerinte túlságosan kiöltöztem a munkába. Azt mondta, hogy biztos fel akarom csípni az alpolgármestert – közölte hitetlenkedve.

– Nikolas apját? Mr. Fostert, akinek van felesége és két fia?

Nikolas apja Ewan Foster volt, Riverport alpolgármestere. Anya meg mindenes volt a hivatalban, ha kellett, kávét főzött, ha kellett, takarított vagy papírokat rendezgetett. És mivel mindent is bevállalt, sokszor olyan fáradtan ért haza, hogy megszólalni se volt kedve. Az ember az hinné, hogy egy állami munkahely maga a paradicsom, szabad hétvégék, minden ünnepkor szabadnap, pénteken rövidített munkaidő, prémiumok, elismerések. De mindez inkább akkor szuper, ha az ember mondjuk polgármester vagy titkárnő.

– Igen. Apád ki nem állhatja, tudod jól.

Láttam magam előtt, ahogyan a szemét forgatja, miközben kitölt magának egy adag kávét. Talán már a harmadik csészével.

– Ő kit kedvel egyáltalán? – fortyantam fel.

– Titeket.

– Na jó, mielőtt ezen összekapnánk, el is terelem a témát.

Már nagyjából le is írtam az új álmommal kapcsolatos gondolataimat, majd homlokráncolva vizslattam a múltkori dátumot és a mostanit. Túlságosan közel voltak egymáshoz. Ez aggasztott. Nem akartam hatnaponta róla álmodni.

– Szóval a tesóim meglátogatnak hétfőn – váltottam hirtelen témát.

– Ez szuper! Már alig várom, hogy hazagyertek hálaadáskor – mondta ábrándosan. – A fiúk megígérték, hogy jönnek. Te is jössz, ugye, Maya?

Csend volt a válaszom. Persze terveztem, hogy megyek, csak nem volt hozzá nagy kedvem. Hiába rendeződött anyám és apám kapcsolata, az enyém apuval nagyon gyenge lábakon állt. Én voltam a ludas, mert ő hiába próbálkozott, én a sok éven át tartó bunkósága után nem bírtam rávenni magam, hogy egy újabb esélyt adjak neki.

– Maya, itthon leszel, igaz? – kérdezte ismét, a hangjában leheletnyi félelemmel.

– Hát persze, anya! Ki nem hagynám – sóhajtottam, majd összecsuktam a jegyzetfüzetet, és visszaraktam a polcra.

– Remek! Már alig várom!

Kár, hogy én nem lelkesedtem annyira.

5. FEJEZET

– Mekkora barom már, két részt nézett meg nélkülem! – hüledezett Emma hétfő reggel, miközben a campus felé sétáltunk.

– Zack nem elégít ki rendesen mostanában, vagy miért vagy ilyen hisztis? – vonogatta a szemöldökét Harry.

Ebbe inkább nem szóltam bele, a campust figyeltem árgus szemekkel. Nikolast könnyű lett volna kiszúrni, ha a közelben lett volna. Mint már említettem, csak úgy vonzotta a tekinteteket.

– Két részt néztél meg, Harry. Kettőt! – háborgott tovább Emma. – Ilyet nem tesznek barátokkal, főleg azokkal, akik elkergetik a kéretlen lányokat az utadból.

– Emma, kismilliószor láttuk már az első évadot – masszírozta fáradtan az orrnyergét Harry.

– Ó, fenébe! – szisszentem fel, amikor megláttam Nikolast a sleppjével. – Este találkozunk! – köszöntem el, majd levágtam jobbra az utat, hogy a hátsó ajtón osonjak be.

– Foglald neki a helyet! – kiáltott utánam vihogva Emma, mire felmutattam neki a középső ujjam.

A lehető legkésőbb jöttünk el a lakásból és még az utunkba eső pékségbe is bementünk, hogy Nikolas után érjek be a terembe, de a srác a késők királya volt. Nyolc előtt öt perccel léptem be az előadóterembe, majd pusmogva ültem le a helyemre, Sarah mellé, de őt sehol sem láttam.

– Ne szórakozz, bassza meg!

– Sosem jössz ilyen későn. Történt valami? Egy kis reggeli etyepetye? – húzogatta vadul a szemöldökét Sarah.

– Etyepetye? – ráncoltam a homlokom.

– A reggeli gyors menetek mindig a legjobbak.

Nikolas pimasz hangja csengett mellettem. Pontosan mellettem. Legszívesebben becsúsztam volna a pad alá. Mégis honnan jelent meg és mikor? Eddig is bent volt a teremben, csak nekem nem tűnt fel?

Abban a pillanatban egyáltalán nem tetszett, hogy majdnem faltól falig érő padsorok voltak a teremben. Összesen húszan voltunk ebben a csoportban, de harmincöt személynek volt hely. Lazán leülhetett a mellettem lévő üres székre.

– Szia, Maya – kacsintott rám, amikor felé fordítottam a pipacspiros arcom.

Nikolas közelében mindig sanszos volt, hogy zavarba jövök. Az estetek nyolcvan százalékában biztosan, pedig esküszöm, nem voltam belé szerelmes.

– Szia, Sarah vagyok, Maya kapcsolati tanácsadója – hajolt át előttem a padtársam és a kezét nyújtotta. – Már évek óta mondom neki, hogy hajtson rád – tette hozzá mellékesen.

Úristen, mennyire szerettem volna, ha megnyílik alattam a föld…

– Évek óta? – ráncolta a homlokát, miközben óvatosan rám pillantott.

– Mióta feltűnt, hogy stírölget téged. De sosem fogadta meg a tanácsom.

Sarah mindezt úgy tálalta, mintha éppen a beadandóját részletezte volna. Szerettem volna menekülőre fogni, vagy csak leragasztani Sarah száját.

– Rá se hederíts! Totál flúgos csaj. Azt se tudja, mit beszél – mondtam Nikolasnak, és inkább felnyitottam a laptopom.

– Pedig el akartalak hívni egy esti sétára.

– Ma a testvéreimmel vacsorázom – vágtam rá, és úgy tettem, mintha egyáltalán nem lepett volna meg ez az egész.

– Akkor elkísérlek az étteremhez.

Megérintette a karom, hogy ránézzek. Én meg szinte lecsaptam a kezét.

– Előtte dolgozom – feleltem.

– A Manchesteri Múzeumban dolgozik, hétkor végez – kacsintott cinkosan Sarah.

Nikolas arcára eltökéltség ült ki. Tudtam, ez mit jelent: pontban hétkor ott lesz a múzeumban. Új tervre volt szükségem. Jim nem segíthetett, mert feldobott volna egy dedikált mezért. Amit tökre megértettem, de valamit ki kellett eszelnem.