Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

FŐ UTCA

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-533-4 EPUB
ISBN 978-963-559-534-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1920

a mű eredeti címe:
Main Street:
The Story of Carol Kennicott

az elektronikus változat az 1963. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a Douglas Avenue-t (Wichita, Kansas) ábrázoló,
az 1920-as évekből származó képeslap
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

1.

A Mississippi mellett egy dombon, hol két emberöltő előtt még indiánok táboroztak, egy leány állt az északi, búzavirágkék égbolt alatt. Nem látott már indiánokat; a gőzmalmokat nézte s Minneapolis és St. Paul felhőkarcolóinak csillogó ablakait. Nem is gondolt indiánus nőkre, gázlókra, sem a jenki szőrmekereskedőkre, akiknek árnyai mindenütt ott voltak körülötte. Brieux színdarabjaira gondolt, majd a diókrémre, meg hogy miért is tapossa az ember ferdére a cipősarkát, és hogy a vegytantanára mennyire megbámulta az új frizuráját, ami a fülét elrejtette.

A friss szellő, mely tízezer holdak búzaföldjéről jött, oly kedves, élettel telt és mozgalmas szépségű vonalakba rendezte taft-ruháját, hogy a domb alatt húzódó úton véletlenül elhaladó utas szíve vágyódóan dobbant meg, ha meglátta. Kitárta karjait, és hátrahajolt a széllel szemben, ruhája ráncokba fodrozódott és csillogott, egy hajfürtje szelesen lobogott. Lány áll egy dombtetőn; hívően, szoborszerűen, fiatalon; úgy szürcsöli a levegőt, mint amilyen mohón szürcsölné - ha tehetné - az életet. A várakozással telt ifjúság örökös, fájdalmas színjátéka.

Ez Carola Milford, aki a Blodgett Kollégiumból menekült ki egy órácskára.

Az úttörésnek, a nagy, kerek kalapú lányoknak és az erdőritkításkor fejszékkel agyonvert medvéknek ideje már rég elmúlt, és egy lázadozó lány annak a zavart földnek a szelleme, melyet amerikai Közép-Nyugatnak hívunk.

2.

A Blodgett Kollégium Minneapolis szélén terül el. Az egészséges vallásosságnak várfoka ez az intézet. Még mindig harcol Voltaire, Darwin és Robert Ingersoll újfajta eretnekségei ellen. Minnesota, Iowa, Wisconsin és Dakota jámbor családjai küldik oda gyermekeiket, és a kollégium megvédi őket az egyetem elvetemültségével szemben. De kedves lányokat rejteget falai között, és ifjú férfiakat, akik énekelnek, és egy olyan tanárnőt, aki valóban szereti Miltont és Carlyle-t. Így az a négy év, melyet Carola a Blodgett Kollégiumban töltött, nem veszett el. Az iskola kicsi volta és a vetélytársnők csekély száma megengedte neki, hogy mindig veszélyes sokoldalúságát próbára tegye. Teniszezett, kis társas összejöveteleket rendezett szobácskájában, részt vett haladók számára rendezett dramaturgiai előadásokon, flörtölt, s eljárogatott egy fél tucat olyan társaságba, amely a művészeteket ápolta, és buzgón törekedett arra, amit általános kultúrának neveztek.

Osztályában volt két-három csinosabb lány is, de egy sem volt nála buzgóbb. Rendkívüli módon kitűnt a tanulásban éppúgy, mint a táncban, jóllehet a kollégium háromszáz hallgatója közül sokan tanultak lelkiismeretesebben, és többen táncolták simábban a bosztont. Testének minden sejtje tele volt élettel: keskeny csuklói, üde bőre, ártatlan szeme, fekete haja.

Szobatársnői megbámulták nyúlánkságát, ha pongyolában látták, vagy mikor nedvesen kiugrott a zuhany alól. Csak feleannyi súlyúnak látszott, mint amennyinek gyanították. Egy törékeny gyerek, kivel megértő gyengédséggel kell bánni. Éterien finom: médium - suttogták róla a lányok. De az idegei oly radioaktívak voltak, hogy sokkal több energiát tudott kifejteni, mint azok az erős bokájú, esetlen fiatal lányok, kik durva eres gyapjúharisnyájukban és szemérmes, kék tormanadrágjaikban végig dobogtak a tornaterem padlózatán, hogy a kollégium hölgyversenyére trenírozzanak.

Még mikor fáradt volt, akkor is élénken csillogott sötét szeme. Még nem tudta, hogy milyen mértéktelenül kegyetlen és milyen fennhéjázóan buta tud lenni a világ, de ha ezeket a szomorú hatalmakat ismerte is volna, akkor se lett volna dacos, komor vagy vizenyősen szerelmes a szeme. Akármilyen nagy gyengédséggel és lelkesedéssel, szeretettel vették körül ismerősei, mégis féltek tőle egy kicsit. Ha forró himnuszokat énekelt, vagy pajkos csínyeket eszelt ki, kedvessége mellett is józan és kritikus maradt. Talán könnyen hivő volt, született hőstisztelő, mégis szüntelenül kérdezősködött és vizsgálódott. Bármi is lesz belőle, az biztos, hogy örökké nyugtalan marad.

Sokoldalúsága félrevezette. Majd azt hitte, hogy rendkívüli hangja van, majd pedig zongoraművészi tehetséget, színészi képességet, írói talentumot vagy szervező erőt fedezett fel magában. Mindig csalódott, de mindig újból fellelkesedett, akár magánszorgalomból való tanulmányi feladatról volt szó azok számára, akik hittérítők akartak lenni, akár a színházi klub dekorációinak megfestéséről, akár hirdetések szerzéséről a kollégiumi folyóirat számára. Legjobban azon a vasárnap délutánon érezte magát, amikor a templomban hegedült. Hegedűje kiemelte a félhomályból az orgona játék témáját, sima, aranytól csillogó ruhácskájára esett a gyertya fénye, karja könyökben meghajlítva a vonó fölött, a szája komoly. Minden férfi szerelmes lett akkor Carolába és a vallásba. Utolsó tanéve folyamán aggódóan vizsgálgatta magát és sikereit, hogy milyen pályát válasszon. Társnői mindennap beszéltek a könyvtár lépcsőin vagy az egyetem előcsarnokában a fontos témáról: „Mit csináljunk, ha elvégeztük a kollégiumot?” Még azok a lányok is, akik tudták, hogy férjhez mennek, úgy tettek, mintha fontos üzleti pozícióra gondolnának, viszont azok, akik tudták, hogy ők csak dolgozni fognak, mesés udvarlókra tettek célzásokat. Carola árva volt; egyetlen közelebbi rokona élt, nővére, levendula illatú asszony, aki egy St. Paul-i optikushoz ment nőül. Atyai örökségéből már kevés pénze maradt. Szerelmes nem sokszor volt, és egy ízben sem sokáig. Megélhetéséről magának kellett gondoskodnia.

De hogy miként keresse meg kenyerét, hogyan hódítsa meg a világot, hogy abból jobbára csak a világnak származzon haszna, azt nem tudta. A legtöbb lány, aki még nem volt menyasszony, tanítónő akart lenni. Ezeknek két típusa volt: könnyelmű, fiatal teremtések, akik nem csináltak belőle titkot, hogy az utálatos iskolának és a piszkos gyerekeknek azonnal hátat fordítanak, amint alkalom kínálkozik a férjhez menésre; a második csoportbő azok a szorgalmas lányok tartoztak, akik ráncos homlokkal és kiugró szemmel kérték az Istent az ájtatosságokon, hogy „olyan utakra vezesse őket, hol legtöbbet használhatnak”. Carola egyik csoportba se tartozott. Az előbbieket „őszintétleneknek” tartotta (ebben az időben ez volt a kedvelt szavajárása). A komoly lányokról pedig azt gondolta, hogy éppúgy tehetnek rosszat, mint jót, Caesar műveinek elemzésébe vetett hitükkel.

Az utolsó évben Carola a legkülönfélébb elhatározásokra jutott: arra, hogy jogot tanul, majd, hogy filmszöveget ír, ápolónő lesz, vagy férjhez megy egy közelebbről meg nem határozott mesés hőshöz.

Majd a társadalomtudomány lett vesszőparipája.

A szociológus tanáruk új ember volt. Már nős volt, és ezért tabu, de Bostonból jött, sokat forgolódott New York egyetemi köreiben költők, szocialisták, zsidók és forradalmár milliomosok között, és szép, fehér, erős nyaka volt. Vihogó tanítványait elvitte a börtönökbe, szegényeket istápoló és egyéb munkaközvetítőkbe. Carola rendesen a menet végén haladt, felháborodott társainak sértő kíváncsiskodásán és a módon, ahogyan a szegényeket megbámulták, mintha állatkertben lennének. A szegények védőjének érezte magát. Szájához emelte a kezét, mutató- és hüvelykujját úgy nyomta az alsó ajkára, hogy fájt, a homlokát ráncolta, és büszke volt a saját különállására.

Stewart Snyder nevű osztálytársa, egy derék, nehézkes fiatalember, aki szürke flanelinget, fakó fekete nyakkendőt és piros szegélyű zöld diáksapkát viselt, rendesen odatopogott hozzá, amikor a többiek háta mögött mentek St. Paul piszkos vágóhídjain, és ki-kifakadt előtte társaik ellen:

- Ki nem állhatom ezeket a kollégiumi tökfilkókat. Olyan felfuvalkodottak. Dolgoztak volna úgy, mint én, a farmon. A munkások ott zsebre dugnák mindnyájukat.

- Őrülten szeretem a közönséges munkásokat - szólt Carola lelkesedve.

- Csak ne felejtse el, hogy a közönséges munkások nem tartják magukat közönségeseknek.

- Igaza van. Bocsánatot kérek. - Carola meglepetésében diadalmas önmegalázással húzta magasba szemöldökét. Szeme anyáskodott a világon.

Stewart Snyder rábámult. Nagy, vörös ökleit zsebébe dugta, majd ismét kirántotta, végül úgy szabadult meg tőlük, hogy hátán összefonta őket, és dadogott:

- Tudom. Maga átlát az embereken. A legtöbb kolléganő... Ide figyeljen, Carola. Maga sokat tehetne az emberekért.

- Hogyan?

- Persze... igen... Hisz tudja már... megértéssel és úgy, ha maga... mondjuk, felesége lenne egy ügyvédnek. Maga megértené a klienseit. Én ügyvéd leszek. Be kell azonban ismernem, hogy nálam van valami bökkenő. Borzasztóan türelmetlenné válók olyan emberekkel, akik nem mondanak ki semmit. Maga nagyon jó felesége lenne egy túlságosan komoly embernek. Maga azt... őt... hisz ért engem... megértőbbé tenné.

Kissé duzzadt ajka, kutyaszeme mintha azt kérte volna a lánytól: biztassa őt, hogy beszéljen tovább. De Carola kitért forró érzéseinek gőzhengere elől és felkiáltott:

- Nézze ezeket a szegény birkákat... millió és millió birka.

Ezzel elszaladt.

Stewart nem volt érdekes ember. Nem volt neki jól formált fehér nyaka, sohasem élt híres reformerek között. Carolának meg éppen ebben az időben nem volt más vágya, mint hogy kapjon valami alapítványi helyen egy cellácskát, ahol apácaként, de a kényelmetlen fekete kámzsa nélkül élhetne, az emberekhez jó lehetne, Bernard Shaw-t olvashatná, és egy csomó hálás szegény helyzetét óriási mértékben megjavíthatná.

Szociológiai olvasmányai között egy könyvre akadt, mely a falu szépítéséről, faültetésről, jelmezes felvonulásokról, leányegyletekről szólt. Voltak benne képek Franciaország, New England, Pennsylvania kertjeiről, ligeteiről. Különös figyelem nélkül, kis ásítással fogta kezébe, oly finoman nyomva el ujja hegyével az ásítást, mint egy macska.

Belekukkantott a könyvbe, az ablak melletti széken elnyújtózva, karcsú, selyemharisnyás lábait keresztbe vetve, s a térdét majd az álláig felhúzva. Olvasás közben egy selyempárnát simogatott. Körülötte a Blodgett Kollégium-i szoba pompája: az ablak mellett kretonnal bevont szék, lányok fényképei, a Colosseum litográfiája, egy tucat hímzett gyönggyel kivarrott vagy égetett vánkos. Illetlenül kirítt ebből a környezetből egy táncoló bacchánsnő miniatűr képe. Ez volt Carola egyéniségének egyetlen nyoma a szobában. A többit diáklányok egymást követő nemzedékeitől örökölte.

A falvak szépítéséről szóló értekezést is belesorolta ebbe a banalitásba, mint odatartozót. Hirtelen megszűnt azonban izgő-mozgó nyugtalansága. Belemerült a könyvbe. A felét átfutotta, mire a három órai csengetés beszólította az angol történelem órára.

Carola felsóhajtott:

- Ha a kollégiumot elvégeztem, erre vetem magamat! Ezeknek a préri-városkáknak egyikébe költözködöm, és meg fogom szépíteni. Inspirálni fogom az embereket. Ehhez tanítónőnek kell lennem, de nem olyan mindennapi tanítónőnek. Nem fogok lustálkodni. Miért legyenek csak Long Islandban kertvárosok? Senki sem törődött eddig a mi csúf kis városainkkal itt északnyugaton, csak néhány alkalmi mozgalom s néhány rosszul felszerelt könyvtár. Rá fogom bírni az embereket, hogy a köztereket pázsittal ültessék be, csinos házakat építsenek, és pompás főutcát húzzanak.

Lelkes hangulatban jött ki az óráról, amely tipikus példája volt az unalmas tanító és a vele ellenkező húszéves gyerekek párharcának, melyben mindig a tanító győzött, mert míg ellenfeleinek válaszolniuk kellett a kérdéseire, addig ő veszélyes érdeklődésük elől azzal tért ki, hogy megkérdezte:

- A könyvtárban olvasta? Nahát, alighanem.

A történettanár - nyugalmazott pap - ma gúnyos kedvében volt. Az ifjabb Holmberget kérdezte:

- No, barátom, megengedi, hogy megzavarjam abban a kétségtelenül érdekes vadászatában, melyet egy gonosz légy ellen folytat, és megkérjem, ismerje be, hogy nem tud semmit János királyról?

Három pompás percet töltött azzal, hogy konstatálta, tényleg senki sem ismeri a Magna Charta kiadásának pontos évszámát.

Carola nem hallgatott oda. Éppen egy díszes városháza tetőzetét építette fel képzeletében. A préri-városkában egy olyan férfira akadt, aki nem méltányolta kanyargó utcáinak és árkádjainak tervét, de ő egybehívatta a városi tanácsot, és drámai harcban győzelmet aratott.

3.

Carola Minnesotában született ugyan, de nem sokat tudott a préri falvairól. Apja, egy mosolygó, kissé kopott, tanult és vidám ember, Massachusettsből származott, s Carola gyermekkorában az apa bíró volt Mankatóban, amely nem préri-város, hanem kertekkel szegélyezett utcáival és szilfáival egy új fehér-zöld New England. Mankato sziklák és a Minnesota folyó között terül el, hol az első telepesek szerződéseket kötöttek az indiánokkal, és ahol valamikor lótolvajok menekültek az őrülten nyargaló rendőrcsapatok elől.

Ha Carola a parton sétált, a folyó mesélt neki a sárga vizek nagy földjéről, a Nyugat bivalycsordáiról, a Dél áradásairól, a négerekről és a pálmákról, újból hallotta azoknak a folyami hajóknak az izgatott jelzéseit, melyek hatvan évvel ezelőtt zátonyra futottak.

A fedélzeten misszionáriusokat látott, hivatásos hamisjátékosokat, magas cilinderkalapokban, és dakota indián főnököket, bíborvörös takarókkal. Távoli füttyöket hallott éjjel a folyó partján és visszhangzó evezőcsapásokat, látta a sötéten suhanó hullámok csillogását.

Carola, családja találékonysága révén, oly változatos életet élt, hogy nem szorult társaságra, a karácsony mindig a kedvességek és meglepetések ünnepe volt náluk. Kicsi, komikus színdarabokat rögtönöztek. A Milford gyerekek mesemitológiájában a vadállatok nem borzasztó éjjeli szörnyek voltak, melyek sötét kamrákból ugranak elő, hogy a kisgyerekeket felfalják, hanem barátságos, világos eszű teremtések, a bubus boglyas és kék volt, a fürdőszobában élt, gyorsan futott, hogy lábacskáit fölmelegítse; a vaskályha barátságosan duruzsolt, és meséket mondott, a paprikajancsi reggeli előtt játszott a gyerekekkel, ha reggel kiugrottak az ágyból, és becsukták az ablakot, amikor az apjuk rákezdett borotválkozás közben a szokott furcsa nótájára. Milford bíró pedagógiai módszere abból állt, hogy gyermekeivel mindent elolvastatott, ami kezük ügyébe került. Carola már otthon falta Balzac, Rabelais, Thoreau, Max Müller írásait. Olvasni a lexikon gerincén tanította gyermekeit, s ha udvarias látogatók a kicsinyek szellemi előrehaladásáról érdeklődtek, csodálkozva hallották, amint a gyerekek felsorolták a lexikonkötetek kezdő és záró címszavait.

Carola kilenc éves múlt, mikor meghalt az anyja. Tizennégy éves lett, mikor apja nyugalomba vonult, és családját Minneapolisba vitte. Ott halt meg két évvel később. Idősebb nővére, egy derék, serény teremtés, ki mindig kéznél volt jó tanácsaival, már akkor elhidegült tőle, mikor még egy házban éltek.

Ezekből a borús-derűs napokból s rokonaitól való függetlenségéből Carola megőrizte azt a hajlamát, hogy ne legyen olyan, mint más emberek, akik szorgalmasak és energikusak, de könyveket nem olvasnak, s hogy akkor is megfigyelje buzgóságukat, ha maga is részt vesz benne. Mikor azonban felfedezte magában városépítő készségét, megelégedetten vette észre, hogy most ő is energikus és törekvő lesz.

4.

Egy hónap múlva Carola becsvágya megcsappant. Ismét habozott, vajon tanítónő legyen-e? Szomorúan gondolt arra, hogy nem elég erős a mindennapi robot elviselésére, nem tudta elképzelni, hogy határozottan és okosan meg tudna állni a vigyorgó gyerekek előtt. Az a vágya azonban megmaradt, hogy egy szép várost teremtsen. Ha kisvárosi nőegyletekről szóló cikkekre akadt, vagy képekre, melyek jól megépített, utcákat ábrázoltak, mindig honvágyfélét kapott, és úgy érezte, mintha elrabolták volna terveit.

Angol tanára azt tanácsolta neki, hogy egy chicagói iskolában könyvtártant hallgasson. Fantáziája új terveket formált és színezett ki. Látta magát, amint gyerekeket rábeszélt, hogy milyen tündérmeséket olvassanak, fiatalembereknek segített a technikai könyveket megkeresni, és öreg uraknak segítségére volt régi újságok előkotrásában, szóval a könyvtár fénysugarának képzelte magát, könyvtekintélynek, kit költőkkel és kutatókkal hívnak meg ebédekre, és aki válogatott tudósok előkelő társaságában tart előadásokat.

5.

A tantestület az évzáró vizsgálatok izgalmas napjaiban, néhány nappal a záróünnepély előtt, búcsúünnepséget rendezett a hallgatóság részére. A rektor házában nagy tömeg pálmát állítottak fel, úgyhogy a lakás egy jobb temetkezési vállalkozó üzletére emlékeztetett, a könyvtárszobában pedig, mely Whittier és Martba Washington képeivel és a földgömbbel volt díszítve, a diákok zenekara a Carment és a Pillangókisasszonyt játszotta. Carola kissé mámorban volt a zenétől és a búcsúzás hangulatától. A pálmákat dzsungelnek nézte, a villanylámpák rózsaszínű ernyőit opálos ködben látta, és a szemüveges tanárok olimposzi istenek voltak. Mikor megpillantotta azokat a kislányokat, akikkel mindig, meg akart ismerkedni közelebbről, és azt az öt-hat fiatalembert, akik mindig készek lettek volna beleszeretni, elszomorodott.

Stewart Snyderrel kivételt tett. Sokkal férfiasabb volt, mint a többiek, úgy hatott az emberre, mint egy nyugodt, barna szín, mint készen vett új, kivattázott vállú ruhájának a színe. Carola a rektori lakás gardróbjának egy elrejtett szögletében a lépcsők alatt foglalt vele helyet, két csésze kávéval és csirkepástétommal, s mialatt a zene halkan kiszivárgott hozzájuk, Stewart bizalmasan suttogta:

- Nem bírom ki az elválást, négy év, az élet legboldogabb évei után.

Carola elhitte neki:

- Ó, én tudom! Elgondolni, hogy néhány nap múlva búcsút veszünk, és soha többé senkit nem látunk a bandából.

- Carola, magának meg kell engem hallgatnia! Mindig kitér előlem, ha komolyan akarok magával beszélni, de most meg kell hallgatnia. Én híres ügyvéd leszek vagy talán bíró, szükségem lesz önre, és én meg fogom magát védelmezni...

Karja vállai mögé csúszott. A behízelgő zene kissé megbénította Carola akaratát. Szomorkásan mondta:

- Vigyázna rám?

Megfogta Stewart kezét, az meleg és erős volt.

- Én, igen! Milyen nagyszerű dolgunk lenne Yanktonban, ahol én le fogok telepedni.

- De én szeretnék valamit kezdeni az életben.

- Hát van szebb valami, mint egy házat kellemessé tenni, pompás gyermekeket fölnevelni, és derék, kedélyes embereket megismerni?

Időtlen idők óta így felel a férfi a nyugtalan nőnek. Így szóltak a dinnyeárusok a fiatal Szapphóhoz, így Zenóbiához a kapitányok, és így tiltakozott a dohos barlangban a lerágott csontok felett a bozontos udvarló a matriarchátus női szószólójával szemben. Most Carola a kollégium beszédmodorában, de Szapphó hangján így válaszolt:

- Természetes. Tudom. Azt hiszem, így is lesz. Valóban én szeretem is a gyerekeket. De oly sok asszony van, aki házimunkát tudna végezni. Nekem pedig, ha már egyszer elvégeztem a kollégiumot, mégis értékesíteni kellene valahogy a tudásomat.

- Tudom. De a tudását éppen úgy értékesítheti a családban. Én istenem, Carola, gondolja csak el, milyen pompás lenne autókirándulást rendezni egy nagy társasággal, szép tavaszi estéken…

- Igaz.

- És horgászni, vagy télen szánkázni.

Brr! A zenekar egy katonadalba kezdett. Carola tiltakozott.

- Nem, nem. Maga derék ember, én pedig szeretnék valamit csinálni. Én magam sem tudom, mit, de szeretnék mindent, mindent a világon! Talán énekelni meg írni nem tudok, de mint könyvtárosnő vihetem valamire. Gondolja csak el, hogy segítek egy kisfiúnak, és nagy művész lesz belőle. Igen! Ezt akarom, ezt akarom! Kedves Stewart, sohasem tudnék belenyugodni, hogy ne tegyek mást, csak mosogassak.

Két perc - két emésztő perc - múlva egy újabb párocska zavarta meg őket, mely hozzájuk hasonlóan az elhagyatott, idillikus gardrób sarkot kereste.

A záróünnepély után soha többé nem látta Stewart Snydert! Hetenként egyszer írt neki - egy hónapon keresztül.

6.

Carola egy évig volt Chicagóban. A könyvek lajstromozása és a segédkönyvek tanulmányozása nem volt nehéz, és nem volt unalmas. Műbarátok társaságába, szimfonikus és kamarazene koncertekre, színházba járt, és klasszikus táncokban gyönyörködött. Majdnem abbahagyta könyvtári pályafutását, hogy azon fiatal hölgyek egyikévé legyen, kik könnyű ruhákban táncolnak holdfény mellett. Egyszer meghívták egy műtermi mulatságra, ahol volt sör, cigaretta, bubifrizura s az Internacionálét éneklő orosz zsidónő. Nem lehet azt mondani, hogy Carolának volt a bohémek számára valami jelentős mondanivalója. Ügyetlen volt közöttük, saját maga előtt tudatlannak látszott, és meg volt botránkozva a szabad modoron, mely után évekig vágyódott. De olyan beszélgetést hallott, melyet megtartott emlékezetében. Beszéltek Freudról, Romain Rollandról, a szindikalizmusról, a Confédération Générale du Travail-ról, a feminizmusról és a háreméletről, a kínai líráról, a bányák államosításáról, a Keresztény Tudományról, és az Ontario-tóban való halászatról.

Hazament, és ez volt kezdete és vége bohém életének.

Sógorának egy távoli rokona meghívta egyszer őt vasárnapi ebédre, s hazafelé Wilmetten és Evanstonon vitt át az útja. Itt a külvárosi építkezésnek új formáit fedezte fel, s ráeszmélt régi vágyára, hogy falvakat szépítsen. Arra az elhatározásra jutott, hogy abbahagyja könyvtári munkásságát, s egy csoda révén, amelynek pontosabb természete változatlan homályban maradt előtte, egy préri-városkát gyarmati stílusban és japán villákkal fog fölépíteni.

A következő napon a tanfolyamon a kiegészítő katalógus alkalmazásáról kellett beszélnie, és a vita úgy megragadta, hogy városépítő terveiről lemondott, ősszel állást vállalt St. Paul városi könyvtárában.

7.

A St. Paul-i könyvtárban Carola sem. boldog, sem boldogtalan nem volt. Maga előtt is csak vonakodva ismerte be, hogy semmi látható befolyása nincs az emberekre. Kezdetben az olvasókkal való érintkezésben akkora buzgalmat fejtett ki, amellyel világokat lehetett volna megmozgatni. Ezek azonban nem akartak megmozdulni. Ha a folyóirat-teremben teljesített szolgálatot, az olvasók nem mutattak semmi érdeklődést a szép eszmék iránt, melyekért ő lelkesedett, hanem szárazon morogták: - Szeretném a „Bőripari Közlönyé”-nek a múlt februári számát.

Ha könyveket adott ki, ez volt a leggyakoribb kérdés:

- Nem tudna nekem egy jó, könnyű, érdekes szerelmes történetet ajánlani? Férjem egy hétre elutazott.

Kedvelte a könyvtáros kollégáit, büszke volt törekvéseikre. A körülmények adta véletlen révén számos olyan könyvet is elolvasott, amelyek egyébként igazán távol álltak vidám kis leikétől: antropológiáról szóló köteteket, apró, szemkápráztató lábjegyzetekkel, modem párizsi költőket, hindu ételrecepteket, útikönyveket a Salamon-szigetekről, modem amerikai ötletekkel kiegészített teozófiát, tanulmányokat arról, hogyan érhetünk el sikereket az ingatlanügynökösködésben. Sétálgatott is, étrendje és cipői praktikusak voltak.

Sohasem érezte, hogy éli az életet. Táncmulatságokra járt és vacsorákra kollégiumi ismerőseinek házaihoz. Néha illedelmesen járta az one-steppet, néha az élet múlása miatti rémületében ivászatokba keveredett, szelíd szeme felcsillant, a torka kitágult, amint a teremben végigsiklott.

Hároméves könyvtári működése alatt néhány férfi érdeklődéssel közeledett feléje: egy szőrmenagykereskedésnek a tőzsdei diszponense, egy tanító, egy riporter és egy kis vasúti hivatalnok. Azonban ezek közül egyik sem tett rá nagyobb hatást. Hónapokig egy férfi sem vonta magára komolyan a figyelmét. Ekkor ismerte meg Marburyéknál Will Kennicott-tot.

MÁSODIK FEJEZET

1.

Gyenge, magára hagyott, melankolikus lány volt az a Carola, kit a Marbury család egyszer vasárnapi vacsorára meghívott Marburyné Carola nővérének a barátnője és szomszédnője volt, Marbury úr egy biztosító társaságnak az utazója. Valami imbisz volt a specialitásuk, és Carolát Marburyék az irodalom és művészet képviselőjének tartották, ő volt az egyedüli, akiről feltételezhették, hogy méltányolja Caruso lemezüket, vagy hogy Marbury úr kínai lámpát hozat feleségének San Franciscóból. Marburyékról Carola úgy vette észre, hogy csodálják őt, és ezért ő is csodálatosnak tartotta őket.

Ezen a szeptemberi ünnepi vacsorán halvány rózsa tüllruha volt Carolán. Délutáni alvással kisimította arcának gyengén fáradt vonásait. Fiatalon, elfogulatlanul, a hűvös levegőtől kissé kipirulva jelent meg. Az előszobában ledobta köpenyét egy pamlagra, és a zöld plüss lakószobába sietett. A család beszélgetést igyekezett kezdeni. Marburyékon kívül ott találta egy főiskolának a tornatanárnőjét, a Nagy Északi Vasút egy magasabb rangú hivatalnokát és egy fiatal ügyvédet. De egy idegen is volt közöttük, egy harminchat-harminchét évesnek látszó, nagy, erős férfi, sűrű, barna hajjal, parancsoláshoz szokott szájjal, mindent kedélyesen figyelemmel kísérő szemmel és olyan ruhákban, melyeket mindjárt elfelejt az ember.

Marbury úr felkiáltott:

- Jöjjön csak, Carola, be akarom önnek mutatni Kennicott doktort: doktor Will Kennicott Gopher Prairie-ből. Fenn az erdőségekben ő csinálja biztosításainkhoz az orvosi vizsgálatokat, azt mondják, igen kitűnő orvos!

Carola valami udvariasságot mormogott, mialatt az idegenhez

lépett, s az jutott eszébe, hogy Gopher Prairie háromezer lakosú város Minnesota búzaprérijein.

- Nagyon örülök, hogy megismerhetem - mondta Kennicott doktor. Keze erős volt, tenyere puha, másik oldala kemény, és aranyszőröcskék nőttek ki feszes, piros bőréből.

Úgy nézett Carolára, mint kellemes meglepetésre.

A lány kiszabadította kezét, és bizonytalanul mondta:

- A konyhába kell mennem, hogy Marburynénak segítsek.

Csak akkor beszélt ismét vele, mikor a kenyérszeletkéket megpirította, és a papírszalvétákat körülhordozta. Marbury úr elfogta:

- Ne fáradjon, kérem, annyit jöjjön ide, üljön le, és beszéljen nekünk valamit.

Egy székre kényszerítette Kennicott doktor mellé, aki bizonytalanul nézett szét, mintha nem tudná, hogy most mihez fogjon. Mikor a háziúr eltávozott, Kennicott vidámabb lett:

- Marbury azt mondta nekem, hogy maga a főmester a városi könyvtárban. Ez nagyon meglepett engem. Nem tudom elképzelni, hogy maga erre elég idős volna. Azt hittem, hogy kislány, és még a kollégiumba jár.

- Ó, én nagyon öreg vagyok. Nemsokára kendőzöm már magamat, és minden reggel ősz hajszálat kell majd kihúznom.

- Az igaz! Maga már nagyon öreg lehet, öreg ahhoz, hogy unokám legyen.

Így csalták meg Árkádia völgyében az időt a nimfák és a szatírok, s tökéletesen így beszélt, nem pedig mesés pentameterekben. Elaine és a fáradt Sir Launcelot az összeboruló fasorban.

- Szereti a munkáját? - kérdezte az orvos.

- A foglalkozásomat szeretem, pedig úgy elvon az élettől. Úgy érzem sokszor, mikor a sok vasállványt és vörös bélyegzős cédulát látom, mintha nem is ebben a világban élnék.

- Nem unja a várost?

- St. Pault? Hát magának nem tetszik? Nem ismerek szebb kilátást, mint a Summit Avenue-ról az alsó városra és a Mississippi szikláira és a túlsó part farmjaira.

- Tudom, hiszen kilenc évet töltöttem a két városban, a doktorátusomat is ott szereztem az egyetemen. Minneapolisban pedig kórházi asszisztens voltam, de az embereket ott nem lehet úgy megismerni, mint minálunk odahaza. Tudom, hogy Gopher Prairie-ben mégis jelentek valamit, de gondoljon egy két-háromszázezer lakosú városra, ott nem vagyok több, mint bolha a kutya hátán. Azután nagyon szeretem a vidéki utazásokat és az őszi vadászatokat. Ismeri egyáltalán Gopher Prairie-t?

- Nem, de hallottam, hogy csinos város.

- Csinos? Ugye komolyan mondja, persze én elfogult lehetek, de én már rettenetes sok várost láttam, voltam Atlantic Cityben, az Orvosok Társaságának évi kongresszusán, és egy egész hetet töltöttem New Yorkban! De sohasem láttam olyan várost, melynek olyan kedves, derék lakosai lennének, mint Gopher Prairie-nek. Talán tudja, hogy Bresnahan, a híres autógyáros is Gopher Prairie-ből származik. Ott született, ott nőtt fel. Nagyon szép kis város. Szép juharfái vannak, és egészen a város közelében van két gyönyörű tó, amilyen másutt sehol a világon nincsen. Azután van már hét mérföld cementutunk, és napról napra többet építünk. Sok városban eső után deszkákat kell lerakni a sár ellen, nálunk ilyesmi természetesen nincs többé.

- Valóban?

Miért kellett most Carolának Stewart Snyderre gondolnia?

- Gopher Prairie-nek nagy jövője van. Az állam búzatermesztő és tejtermelő központjai közül az egyik legnagyobb a közvetlen közelében fekszik, azt már most egy dollár ötvenért parcellázzák holdanként, és tíz év múlva bizonyosan fölmegy ez az összeg két dollár huszonöt centre.

- Szereti a hivatását?

- Nincs szebb annál. Az ember kijárhat, és változatosságból irodai teendője is van.

- Nem úgy gondoltam. Azt szeretném tudni, hogy hivatása ad-e alkalmat az emberekkel való együttérzésre.

Kennicott doktor csak úgy dörmögte:

- Ó, a mi parasztjainknak nem kell részvét. Az, amire nekik szükségük van, nem más, mint fürdő és egy adag keserűsó.

Carola összerázkódott, a doktor erre gyorsan tovább folytatta:

- Úgy értem, illetőleg nem szeretném, ha azt gondolná, hogy én is olyan régimódi doktor vagyok, aki mást se rendel a betegeinek, csak kinint és keserűsót, hanem azt akarom mondani, hogy az én betegeim közt sok a tenyeres-talpas paraszt, és közöttük én kissé érzéketlenné válók.

- Én azt hiszem, hogy egy orvos egy egész telepet át tudna gyúrni, ha akarná, és ha szükségét látná. Hisz a doktor az egyetlen ember az egész vidéken, akinek tudományos végzettsége van, ugyebár?

- Ez igaz, de én azt hiszem, hogy a legtöbb közülünk berozsdásodik, hiszen nincs más esete, csak szülés, tífusz vagy törött láb. Amire nekünk szükségünk van, nem más, mint egy olyan asszony, mint maga, aki kiegészítene bennünket. Maga tudna a városból valamit csinálni.

- Nem, én nem tudnék. Nagyon felületes vagyok ahhoz. De komikus, hogy régebben gyakrabban gondoltam rá, most pedig valahogyan eltávolodtam ettől a gondolattól. De igazán nem illik, hogy én tartok előadást magának erről a kérdésről!

- De igen! Éppen maga való arra! Maga tud gondolkodni, és mégsem veszítette el női bájosságát. Mondja meg nekem őszintén, hogy az a sok nő, aki mindenféle mozgalomért lelkesedik és így tovább, feláldozza a maga...

A feministákról szóló fejtegetései után hirtelen személyi ügyei iránt érdeklődött. Kedvessége és határozottsága megfogta Carolát, úgyhogy azt kezdte érezni, ez olyan ember, akinek joga van tudni azt, hogy miről gondolkozik, milyen ruhát hord, mit eszik és mit szokott olvasni. A férfi határozott volt. A felületesen megnézett idegenből baráttá változott, akinek csevegése Carolának újszerű volt, és fontosnak látszott. Feltűnt neki, hogy milyen erős ember, és milyen hatalmas mellkasa van... Orra, melyet először szabálytalannak és nagynak látott, most határozottan férfiasnak tetszett.

Ebből a csendes szemlélődésből Marbury ijesztette fel, mikor hozzárohant, és harsányan kérdezte:

- Mondjátok, mit csináltok ti itt kettesben? Jósoltok vagy flörtöltök? Hadd figyelmeztessem, Carola, hogy a doktor megátalkodott agglegény. Gyertek, gyertek gyorsan, vagy táncoljunk, vagy csináljunk valami nagyszerűt!

Carolának a búcsúzásig nem volt alkalma, hogy Kennicott doktorral beszéljen.

- Nagy öröm volt, hogy megismerhettem, Milford kisasszony. Láthatom, ha ismét a városba jövök? Ugyanis én igen gyakran vagyok itt, betegeket hozok vagy valami más ügyben.

- Igen, de...

- Hol lakik?

- Ha csakugyan tudni akarja, kérdezze meg Marbury urat, ha majd ismét itt lesz a városban...

- Hogy akarom-e tudni? Majd meglátja!

2.

Carola és Will Kennicott szerelméről keveset mondhatnánk, amit vasárnap esténként nem lehetne hallani bármely sötétes utcában.

Beszéltek biológiáról és rejtelmes dolgokról, tolvajnyelven és költői frázisokban, elégedetten hallgattak, és voltak remegő válságaik, mikor a doktor megragadta a lány vállát. A fiatalság minden szépsége, melyet az ember akkor fedez fel, mikor már múlóban van, és hozzá az a banalitás, mellyel egy jóravaló legényember környékez egy csinos lányt, mikor az kissé belefáradt a hivatali munkájába, és nem lát maga előtt más dicsőséget, sem férfit, akit örömmel szolgálna.

Becsületesen szerették egymást - mindketten becsületes emberek voltak. Carolát bántotta kissé, hogy Will nagyon odavolt a pénzszerzésért, de meg volt győződve róla, hogy a pácienseit nem csapja be, és hogy az orvosi folyóiratokkal lépést tart. Ami a rokonszenvnél erősebb érzést keltett benne iránta, az fiatalossága volt, amit sétáik alkalmával tanúsított.

St. Paulból a folyó partján Mendota felé sétáltak. Kennicott frissnek tűnt fel sapkájával és puha selyemingében, Carola fiatalnak puha bársonysapkájában és kék selyemruhájában, kissé túl széles, de kényelmes vászongallérban; csábító bokáit sportcipő fedte.

Magas híd vezet át a Mississippin, alacsony partról sziklás meredekre emelkedve. Messze lejjebb, a város felőli parton, van egy zilált telep, csirkéktől feltúrt kertekkel, ócska cégtáblákból, rozsdás vasakból és a patakból kiszedett deszkákból összerótt kunyhókkal. Carola a híd korlátjára támaszkodott, nézte ezt a furcsa falut, elképzelt, jóleső aggodalommal kiáltott fel, hogy szédül a mélységtől, és kellemes érzés volt azt tudni, hogy mellette erős férfi áll, aki visszahúzhatja a biztonságba, nem pedig egy okoskodó tanárnő vagy könyvtárnoknő, aki zsémbeskedne:

- Kedvesem, ha szédül, miért nem jön el akkor a korláttól?

A másik part szikláiról Carola és Kennicott visszanéztek St. Paul dombjaira. Pompás tájkép volt a székesegyháztól a kapitóliumig...

A folyópart sziklás meredekek, mély szakadékok és a szeptember színeiben lángoló erdők mellett vezetett el. Mendota felől fehér falak és a torony villogtak elő a fák közül, a régi világ békéjét árasztva a domb alján. És ebben az országban ez a hely valóban régi.

Itt áll a dacos kőház, melyet Sibley tábornok, a szőrmekereskedők királya ezernyolcszázharmincötben épített, a patak sarából gyúrt vályog és lécek helyett kötéllé font fü felhasználásával. Századok levegőjét őrzi. Csendes szobáiban Carola és Kennicott sok régi metszetet látott - kék fecskefarkú kabátokkal, nehézkes, drága szőrmével megrakott Red-Ri ver kocsikkal, az Unió pofaszakállas, félrecsapott sapkájú, csörgő kardú katonáival.

Ez közös amerikai múltat, jelentett számukra, és érdekes volt, mert együtt fedezték fel. Meghittebben beszélgettek, és sokkal személyesebben, mikor tovább mentek. Egy kompon átkeltek a Minnesota folyón. Fölmásztak a Fort Snelling kerek kőtornyához vivő dombra. Látták a Mississippi és a Minnesota egybeömlését, és azokra a férfiakra gondoltak, akik nyolcvan évvel azelőtt idevándoroltak: New Englandból származó favágókra, yorki kereskedőkre, a Maryland hegyeiből lejött katonákra.

- Jó ország ez, és én büszke vagyok reá. Csináljuk meg azt, amiről ezek az öregek álmodoztak - mondta a különben sohasem szentimentális Kennicott.

- Igen!

- Jöjjön. Jöjjön Gopher Prairie-be. Mutasson nekünk valamit. Csináljon a városból valamit... igen, tegye azt művésziessé. Gyönyörű szép hely, de azt elismerem, hogy mi nem vagyunk eléggé művészi hajlamúak. Valószínűleg nem olyan a fásudvar, mint egy görög templom. De lásson neki. Alakítson át bennünket!

- Szívesen megtenném. Később.

- Most! Gopher Prairie fog magának tetszeni. Az utóbbi években minden lehető helyet begyepesítettünk, és kertekké varázsoltunk, és oly kedvesek... ezek a nagy fák... és a világ legderekabb emberei. És szorgalmasak. Biztosan Luke Dawson...

Carola csak félig hallgatott a nevekre.

Nem tudta elképzelni, hogy azok valamikor jelentsenek számára valamit.

- Dawsonnak több pénze van, mint a Summit Avenue legtöbb parvenüjének, és az iskola felső tagozatán tanító Sherwin kisasszony... valóságos csoda... úgy olvas latinul, mint én angolul; és Sam Clark, a vaskereskedő, pompás ember, nincs senki más az országban, kivel jobban lehetne vadászni, mint vele. És ha műveltséget akar, akkor itt van Vida Sherwinen kívül Warren nagytiszteletű úr, a kongregációs pap és Mott tanár, az iskolafelügyelő, azután Guy Pollock, az ügyvéd... azt mondják, jeles költeményeket ír... és Raymie Wutherspoon, ha jól megismerjük, látjuk, hogy az se utolsó gyerek és... mesésen énekel. És van itt még egész sereg más. Lym Cass. Természetesen nincs meg egyikben sem a maga kultúrája... Jöjjön hozzánk, készek vagyunk magát követni!

A régi várfal alatt ültek lent a parton, egészen elrejtve. A doktor a lány vállára tette karját; Carola a sétától elfáradva, kissé fázékonyan, Kennicott melegét és erejét érezve, hálatelten nekitámaszkodott.

- Azt tudja, hogy én magába szerelmes vagyok, Carola.

Nem felelt rá, csak megérintette ujjaival a kezét.

- Azt mondja maga, hogy én oly csúnyán anyagias vagyok, de hogyne lennék az, mikor maga nem az enyém, hogy kissé fölrázzon.

Carola nem felelt.

Nem tudott gondolkodni.

- Maga azt mondja, hogy egy orvos meg tud gyógyítani egy egész várost, ahogyan egy embert meggyógyít. Tehát gyógyítsa meg maga a várost minden bajából, ha egyáltalán van neki, és én a maga orvosi eszköze leszek.

Carola nem fogta föl a szavak értelmét, csak a határozottságot érezte bennük.

Meg volt rémülve, föl volt izgatva, mikor a férfi megcsókolta az arcát, és így szólt:

- Nincs annak semmi értelme, hogy mindig csak beszélünk. Hát nem beszélnek helyettem most a karjaim?

- De kérem, kérem!

Azon gondolkozott, hogy nehezteljen-e, de ez a gondolat hamar elszállt.

Egyszer csak azon vette észre magát, hogy sír.

Azután távolabb ültek le egymástól, és úgy tettek, mintha sohase lettek volna közel egymáshoz, majd Carola elfogulatlan hangot erőltetve megszólalt:

- Szívesen megnézném Gopher Prairie-t.

- Nyugodtan rám bízhatja magát. Ez az! Néhány felvételt hoztam magammal, hogy magának megmutassam.

Arcával egész közel hajolva szemlélte Carola a falusi képeket.

Részben nem is voltak jók, csak fákat, bokrokat lehetett látni, egy helyt egy veranda villant elő közülük. De mikor a tavakat meglátta, elragadtatva kiáltott fel. A sötét vízben erdős magaslatok tükröződtek, egy csapat vadkacsa húzott felettük, s egy nagy szalmakalapos, ingujjas halász vidáman mutatta zsákmányát.

Egy téli kép a Plover-tó partjáról olyan volt, mint egy rézkarc, fénylő jégsáv, hó a mocsaras töltés réseiben. Fűzfák vékony fekete vonalai, fagyott füvek boltívei. A hideg, tiszta erő benyomását tette az egész.

- Nem volna jó itt órák hosszat korcsolyázni vagy zizegve siklani egy gyors jégvitorláson, aztán hazaszaladni egy kis kávéra és forralt borra?

- De igen... mesés volna.

- Ezt a képet nézze. Itt kell magának valamit csinálni.

Egy erdei irtásnak a fotográfiája volt: újonnan felszántott barázdák húzódtak patetikusan a facsonkok között, a földön egy agyaggal betapasztott, szénával fedett, esetlen fakunyhó.

A kunyhó előtt simán hátrafésült hajú, fáradt asszony, maszatos, csillogó szemű lánykával.

- Ezek között az emberek között folytatom én a praxisomat. Itt van Nels Erdstrom, pompás, fiatal svéd ember. Tíz év múlva gazdag farmja lesz. De most a feleségét egy konyhaasztalon operáltam meg, és a sofőröm végezte az érzéstelenítést. Nézze azt a szegény kis lánykát, olyan nőre van szüksége, akinek olyan keze van, mint magának. Ez magára vár. Nézze csak a gyereknek a szemét, hogy könyörög.

- Nem, nem nézem, fáj a látása. Ó, szép volna rajta segíteni, nagyon szép.

Mikor a férfi karját közeledni látta, Carola minden kétségét azzal intézte el:

- Szép, nagyon szép volna.

HARMADIK FEJEZET

1.

A préri kergetőző felhői alatt acélszürke a levegő. Elviselhetetlen dübörgés, szakadatlan zúgás. Éles narancsillat töri meg a fürdetlen emberek és ócska holmik párolgó bűzét.

A helyiségeket oly rendszertelenül építették, mintha papírdobozokat dobáltak volna egy kamrának a padlójára. Halványsárga tarlóföldek színét csak füzesek szakítják meg, amelyek fehér házakat és piros pajtákat vesznek körül.

A 7-es számú vonat, mely Minnesotán dübörög át, észrevétlenül felkúszik az óriási fennsíkra, mely ezer mérföldes emelkedéssel húzódik fel a forró Mississippi-völgyből a Sziklás-hegységre.

Forró, poros szeptemberi nap.

A vonatnak nincsen kényelmes pullmankocsija, a fej támaszt kétes tisztaságú törülközők fedik. A kocsit faragott tölgyfaoszlopok választják ketté, de a teteje csak csupasz, kormos, szálkás fa. Nincs kiszolgálás, nincsenek vánkosok, nem lehet aludni, éjjel-nappal ebben a hosszú acélskatulyában kell utazni. Az útitársak farmerek, mindig fáradt asszonyokkal és gyerekeikkel, akik mind egykoriaknak látszanak, munkások, kik új munkahelyükre utaznak.

Kifordult helyzetekben próbálnak aludni, fejüket az ablaktáblákra vagy összehajtogatott köpenyegekre támasztják, lábaikat nyújtogatják. Nem olvasnak, úgy látszik, mintha nem is gondolkoznának. Várakoznak. Egy korán ráncosodott, fiatalon vénült anya, aki úgy járt, mintha az ízületei kiszáradtak volna, kinyitott egy bőröndöt, amelyben gyűrött blúzok voltak, egy pár elől kilyukadt papucs, egy patent orvosságos üveg, egy kis csésze, egy papírba burkolt álmoskönyv, melyet az újságárus sózhatott rá. Valami kétszersül tét vett elő, s a kisbabáját etette, aki a pádon feküdt, és reménytelenül bőgött. A morzsák lehullottak az ülés piros plüssére, az asszony felsóhajtott, és próbálta lesöpörni őket, de azok ördöngösen visszaestek a plüssre.

Mocskos férfi és nő szendvicset majszolt, és a földre szórta a morzsákat. Egy magas, téglaszínű norvég levetette cipőjét, röfögött a megkönnyebbüléstől, és feltette szürke harisnyás lábát a szemben levő ülésre.

Egy öreg asszony, kinek fogatlan szája úgy mozgott, mint a teknősbékáé, s akinek haja nem annyira fehér volt, hanem inkább sárga, mint az avult vászon, s koponyája kilátszott a fürtjei alól, aggodalmasan emelte fel bőröndjét, kinyitotta, belenézegetett, becsukta, és újra elrejtette. A bőrönd tele volt kincsekkel és emléktárgyakkal: egy bőrcsat, egy régi zenekari hangverseny programja, szalag-, csipke- és selyemdarabkák. Mellette egy rendkívül felháborodott papagáj ült kalitkájában.

Két szemben levő pamlag, melyet egy szlovén vasbányász családja foglalt el, tele volt cipőkkel, játékbábukkal, whiskys üvegekkel, újságpapírba takart batyukkal, egy varrózsákkal. A legidősebb fiú szájharmonikát vett elő zsebéből, letörölte róla a dohány morzsákat, és addig fújta, amíg a kocsiban mindenkinek megfájdult a feje.

Egy árus ment át, csokoládészeleteket és limonádét árult. Egy leány szüntelenül járt a víztartóhoz és vissza a helyére. A kemény papírboríték, melyet pohárul használt, csöpögött az oldalán, és leány minden útjakor rátaposott egy ács lábára, aki mindig rámordult:

- Nem tud vigyázni?

A poros ajtók nyitva voltak, a dohányzókocsiból láthatóan húzódott be a büdös dohányfüst kék vonala, s ezzel együtt a harsogó kacagás azon az anekdotán, melyet egy kékruhás és levendulaszín nyakkendős fiatalember mondott el a sofőroverallos, köpcös embernek.

A szag egyre sűrűbb, egyre áporodottabb lett.

2.

Minden utasnak az ülőhelye volt az ideiglenes otthona, de a legtöbb utas lusta házigazdának bizonyult, piszkosak voltak a padok, csak egy volt tiszta, azon egy szemmel láthatólag jómódú férfi és egy fekete hajú, finom bőrű nő üldögélt, akinek a cipője makulátlan lóbőr zsámolyon pihent.

Dr. Will Kennicott és fiatal felesége volt.

Sokbeszédű, egy évig tartó jegyesség után összeházasodtak, és a Colorado-hegyekben tett nászútjuk után most hazafelé utaztak Gopher Prairie-be.

A személyvonat néphordái nem voltak ismeretlenek Carola számára. Látta őket, mikor St. Paulból kirándult Chicagóba, De most, hogy ez lett az ő népe, melyet neki kell majd megfüröszteni, felbiztatni és kicsinosítani, éles és kényelmetlen érdeklődést érzett irántuk. Elkeserítették. Nagyon is faragatlanok voltak, ő mindig azt vitatta, hogy Amerikában nincs parasztság, és most próbálta megőrizni ezt a hitét, képzelőtehetséget és vállalkozó szellemet tulajdonított a fiatal svéd farmerlegényeknek és a megrendeléseit rendezgető kereskedelmi utazónak. De az öregebb emberek, jenkik és norvégok és finnek egyaránt elfogadták a szegénység jármát.

„Parasztok ezek” - kesergett Carola.

- Nem volna mód felébreszteni őket? Mi volna, ha megtanulnák a tudományos mezőgazdaságot? - kérdezte Kennicott-tól, megragadva a kezét.

Nagyon átformálták őt ezek a mézeshetek. Megrémült attól, hogy milyen viharos tud lenni egy érzés, ha egyszer feltámad benne. Will pompás ember volt - izmos, csinos, remekül értett a táborozáshoz, gyöngéd és megértő volt, mikor egymás mellett hevertek a sátorban, melyet a fenyőfák között ütöttek fel egy magányos hegyi ösvény mellett.

A keze átfogta Carola kezét, mikor felriadt gondolataiból, melyek újra elkezdendő praxisán jártak.

- Ezek az emberek? Hogy felébresszük őket? De-miért? Hiszen boldogok!

- De olyan faragatlanok. Azaz, hogy nem ezt akartam mondani... Úgy bele vannak... bele vannak tapadva a sárba.

- Nézd, Carrie. Szakítanod kell azzal a városi felfogással, hogy mindenki bolond, akinek a nadrágja nincs kivasalva. Ezek a farmerek keményen dolgoznak, és tudnak boldogulni.

- Tudom. Hisz ez bánt. Az életük olyan nehéz... azok az elhagyott tanyák, és ez a mocskos vasút...

- De ők nem törődnek velő. Különben is a dolgok fejlődnek. Az autó, a telefon, a közlekedés, mindez közelebbi érintkezésbe hozza a farmereket a várossal. Idő kell hozzá, hisz tudod, hogy teljesen megváltozzék a vadon, ami itt még ötven év előtt volt. De ma már... hát fel tudnak már kapni a Fordra vagy az Overlandre, és hamarabb eljutnak szombat este a moziba, mint te St. Paulba a villamossal.

- De ha ezekbe a városokba mennek a farmerek felszabadulni magányukból, amelyek mellett elmentünk... Nem érted? Hát nézd meg!

Kennicott elámult. Gyermekkora óta mindig egyformának látta a városokat ugyanezen a vasúti vonalon.

Ezt mormogta:

- De hát mi baj van velük? Ide csődül össze a környék. Elcsodálkoznál, ha megtudnád, mennyi búzát, rozst, árpát és burgonyát szállítanak el évenként.

- De mikor olyan csúnyák.

- Megengedem, hogy nem olyan kényelmesek, mint Gopher Prairie. De időt kell nekik adni.

- Mit ér időt adni nekik, ha nem támad valakiben az a hozzáértéssel párosult vágy, hogy rendebe hozza őket? Sok száz gyár szép autókat igyekszik gyártani, de ezeket a városokat a véletlenre hagyják. Nem. Ez nem lehet így. Különös tehetség kellett hozzá, hogy ilyen hitványakká tegyék őket.

- Nem olyan nagyon csúnyák - felelte a doktor.

Úgy tett, mintha az ő keze volna a macska, Caroláé az egér. Most először történt, hogy Carola inkább tűrte, mint biztatta ezt a játékot. Kinézett Schoenstramra, egy mintegy százötven lakosú falura, ahol most állt meg a vonat.

Egy szakállas német és püffedt szájú felesége kotorta elő óriási bőrutánzatú táskáját az ülés alól, és kibotorkáltak vele. Az állomási elöljáró egy levágott borjút emelt be a poggyászkocsiba. Más aktivitás nem volt látható Schoenstramban. A várakozás nyugalmában Carola hallotta, hogy egy ló dobog az istállóban, egy ács kalapál a tetőn.

Schoenstram üzleti központja egy háztömb egyik oldalán volt, szemben az állomással. Egy sor egyemeletes bolt állt itt, galvanizált táblákkal, vörösre vagy mérges sárgára festett zsalukkal az ajtajukban. Az épületek rendetlenül álltak, mintha csak ideiglenes helyükön volnának, mint valami bányatelep utcája a filmen.

Az állomás egyszobás, ládaszerű épület volt, egyik oldalán sáros ökörállás, a másikon vörösre festett gabonaelevátor. Az elevátor a zsindelytető szélén álló kupolájával olyan volt, mint egy széles vállú, kicsiny, hegyes fejű ember. Csak a vörös téglából épült katolikus templom és papiak látszott lakható épületnek a Fő utca végén.

Carola meghúzta Kennicott kabátujját.

- Erre mondod te, hogy nem is olyan csúf város?

- Ezek a hollandus fészkek kissé elmaradtak. De hát, ami azt illeti... Nézd azt a fickót, aki ott az áruraktár felől jön, most beül abba a nagy kocsiba. Egyszer volt már vele dolgom. A fél város az övé, a raktáron kívül. Rauskukle a neve. Egész rakás jelzálogpapírja van, és farmokat tesz fel kártyán. Jópofa. Azt mondják róla, van vagy három-négyszázezer dollárja. Pompás, nagy, sárga téglaháza van csempézett folyosókkal, kerttel, mindennel a város túlsó végén... innen nem látni... elmentem mellette, mikor arra kocsiztam. Igenis!

- Hát, ha ez mind megvan neki, akkor még kevésbé van mentsége a városnak. Ha az a háromszázezer dollár visszakerülne a városba, ahova való, akkor felgyújthatnák ezeket a viskókat, és felépíthetnének egy álomvárost, egy kincset. Mért engedik a farmerek és a városi nép, hogy ez az úr megtartsa magának?

- Mondhatom, néha nem értelek, Carola. Hogy meghagyják neki? Hiszen nem tehetnek mást. Buta vén hollandus, a plébános talán az ujjára tudja csavarni, de ha jó szántóföldet kell keresni, akkor aztán pompás legény a talpán.

- Látom. Ezeknek az embereknek ez a szépségideáljuk. A város őt építi fel, épületek helyett.

- Szavamra nem tudom, mit akarsz. Úgy látszik, ki vagy merülve ettől a hosszú úttól. Majd jobban érzed magad, ha otthon leszel, kapsz egy jó fürdőt, és felveszed a kék pongyoládat. Ez amolyan vámpír jelmez, te boszorkány.

Megszorította karját, és sokatmondóan nézett rá.

Elindultak a schoenstrami állomás sivatagi nyugalmából. A vonat zörgött, zakatolt, ingott. A levegő émelyítően sűrű lett. Kennicott elfordította Carola arcát az ablaktól, a vállára vonta a fejét. A hízelgés elvonta a figyelmét a rosszkedvétől, de csak nagy nehezen. De akarata ellenére szabadult ki belőle, s mikor Kennicott meg volt nyugodva, hogy most már rendbe hozta minden baját, és fellapozott egy detektívtörténetekkel tele folyóiratot, akkor Carola kiegyenesedett ültében.

„Itt van - gondolta - a világ legújabb birodalma, az északi Közép-Nyugat, csodaszép nyájak és pompás tavak országa, új autók és kátránypapírral födött viskók és vörös tornyokhoz hasonló gabonaraktárak, faragatlan beszédek és korlátlan remények országa. Egy birodalom, mely a világ negyedrészét táplálja, de még csak belefogott a munkájába. Ezek a pionírok, ezek az izzadt utasok, minden telefonjukkal, bankszámlájukkal, gépzongoráikkal és szövetkezeteikkel. Minden kövér gazdasága mellett ez az úttörők birodalma. Mi a jövője? - tűnődött Carola. - Jövendő városok és gyári füst, ahol most tágas, üres földek vannak?”

„Biztos otthonok? Vagy csöndes kastélyok, komor kunyhókkal körülvéve? Ifjúság, mely tudást és jókedvet talál? Készséget a megszentelt hazugságok eloszlatására? Vagy krémszín bőrű hízott nők, zsírral és krétával bekenve, vadállatok szőrméivel és megölt madarak véres tollaival pompázva, piros körmű, ékszerekkel kirakott ujjaik közt bridzskártyát forgatva, asszonyok, akik tömérdek vesződség és bosszúság elpazarlása után is olyanok, mint az ölebeik? Megmaradnak a régi, avas egyenlőtlenségek, vagy valami mást hoz a történelem, mint más birodalmak unott érettségét? Mi a jövő, és mi a remény?”

Carolának fájt a feje a vonatrázástól. Nézte a prérit: a sík mezőföldeket és a hosszúra elnyúlt, hullámos dombokat. A préri szélessége és nagysága, mely egy órával előbb még lelkesítette, most kezdte megijeszteni. Oly szélesre és minden irányban oly messzire kiterjedt, hogy nem lehetett ellenőrizni. Sohasem fogja megismerni. Kennicott detektívregényébe merült el. Azzal az elhagyatottsággal, mely akkor a legnyomasztóbb, amikor sokan vannak, igyekezett elfeledni a problémákat, tárgyilagosan nézni a prérire.

A fű a vonat mellett le volt égve; olyan volt, mint egy szemétdomb, amelyből fűzfák csutkái állnak ki. Az egyenes, szögesdrót kerítések mögött aranyló hasábok hevertek rakásba hordva. Csak ez a vékony sövény választotta el őket a rónától - az ősziesen letarolt búzaföldektől; minden tábla, körülbelül száz holdnyi, közvetlen közelről szúrósnak és szürkének látszott, de messziről, mint cserszínű selyem fedte el a szelíd dombokat. A búzakeresztek végtelen sorai kopott katonákként vonultak sárga köpenyeikben. A frissen szántott földek mintha fekete zászlókként estek volna a távoli dombokra. A kép harciasán végtelen, nyers volt, nem szelídítették barátságos kertek.

Tölgyfák tuskói enyhítették a síkságot, körülöttük rövid, vad fű. Az egész megmunkált földet szertelenül dússá tette a napfény. A napsugarak káprázva estek a nyílt tarlóra, roppant felhők árnyai settenkedtek az alacsony töltéseken át, az ég pedig szélesebb, magasabb és elszántabban kék volt, mint a városok ege. Carola legalább így állapította meg.

- Nagyszerű vidék, arra való, hogy az ember nagy legyen benne - sóhajtotta.

Ekkor felriadt Kennicott boldog nevetésére:

- Tudod, hogy a következő állomás Gopher Prairie? Itthon vagyunk!

3.

Az otthon szótól megijedt. Hát most valóban ide van ő bilincselve, a szabadulás reménye nélkül, egy városhoz, melyet Gopher Prairie-nek hívnak. És ez a kövér ember mellette, aki az ő jövőjéről merészelt határozni - hisz ez idegen. Megfordult ülőhelyén és rábámult. Ki ez? Miért ül mellette? Neki nem az ilyen ember tetszik. A nyaka vastag, a beszédmodora nehézkes, tizenkét-tizenhárom évvel idősebb nála, és nem veszi körül a közös élmények és érdeklődések varázsa. Nem tudta elhinni, hogy valaha is feküdt ennek az embernek a karjaiban. Olyan álom lehetett, melyet álmodunk, de magunknak sem valljuk be.

Mondogatta magában, milyen jó ember, milyen figyelmes és megértő. Megérintette a fülét, megsimította erős állát, és aztán elfordulva tőle arra koncentrálta minden erejét, hogy megszeresse a városát. Biztosan nem olyan, mint ezek a csupasz felépítmények. Nem lehet, hogy olyan legyen. Hiszen háromezer lakosa van. Ez pedig jó sok ember. Biztosan van benne hatszáz ház, talán több is. És... A tavak a közelében oly szépek lehetnek. Látta őket fényképeken. Elragadóknak látszottak, úgy bizony.

Mikor a vonat elhagyta Wahkeenyant, kezdte idegesen figyelni, jönnek-e már a tavak, jövendő életének bejáratai. De mikor felfedezte őket, a pálya bal oldalán, csak az volt róluk a benyomása, hogy hasonlítanak a fényképeikhez.

Egy mérföldnyire Gopher Prairie-től a vasúti pálya felkanyarodik egy alacsony hegygerincre, onnan láthatta a várost egyszerre, a maga egészében.

Hevesen felugrott, az ablakhoz állt, kinézett, bal kezének ujjai ívvé görbülve reszkettek az ablak párkányán, a jobb keze a keblén.

És látta, hogy Gopher Prairie csak megnagyobbított kiadása azoknak a falvaknak, melyek mellett elmentek. Csak Kennicott szemében volt valami kivételes hely. Az alacsony faházak alig emelkedtek ki jobban a síkból, mint egy mogyorósövény. A földek a városig értek, s a város mögött terültek el. Védtelen és védeni nem tudó volt, nem volt benne semmi méltóságos, semmi reménye a nagyságnak. Csak az a nagy, vörös gabonaelevátor és néhány bádogtetejű templomtorony emelkedett ki a házak tömegéből. Olyan volt, mint egy határszéli tábor. Nem volt arra való hely, hogy az ember éljen benne - ez lehetetlen, elképzelhetetlen volt.

Az emberek bizonyára éppolyan szürkék benne, mint a házaik, s olyan laposak, mint a földjeik. Nem fog tudni itt megmaradni. Meg kell szabadulnia ettől az embertől, menekülnie kell innen.

Rápislogott Kennicottra. Egyszerre csak tehetetlennek érezte magát férje érett szilárdságával szemben. Carolát meghatotta Kennicott izgalma, mikor az félredobta a folyóiratot, lehajolt a bőröndökért, kipirultan állt fel, s ezt mondta:

- Hát itt vagyunk.

Carola lojálisán mosolygott és félrenézett. A vonat berobogott

a városba. A szélső házak füstös, fakerítéses, ódon épületek voltak, vagy ösztövér deszkabódék, mint valami fűszeres ládák, vagy új villák, melyek betonlapjai úgy hatnak, mintha kőből volnának.

Most az elevátor mellett haladt el a vonat, majd komor olajtartályok, a fatelep s egy piszkos, letaposott, büdös gazdasági udvar mellett. Lapos, fából épült vörös állomásépületnél álltak meg. A pályaudvaron borotválatlan farmerek, esetlen, kifejezéstelen szemű semmittevők tolongtak. Itt volt. Nem mehettek tovább. Ez volt a vég, a világ vége. Lecsukott szemmel ült ott. A legszívesebben ellopózott volna Kennicott mellett, elbújt volna valahol a vonatban, vagy továbbmenekült volna a Csendesóceán felé.

Valami nagy indulat támadt fel Carola lelkében, és ezt parancsolta:

- Hagyd abba! Ne légy már nyafogó kisbaba!

Gyorsan felállt, és ezt mondta:

- Nem nagyszerű, hogy végre megérkeztünk?

Hiszen Kennicott úgy bízik benne. Majd megszereti a várost És hatalmas dolgokat fog véghezvinni.

Utánament Kennicottnak és a két bőröndnek, melyeket az cipelt. Feltartóztatta őket a kiszálló utasok hosszú menete. Carolának eszébe jutott, hogy most van az a drámai pillanat, mikor a menyecske hazaérkezik. Izgatottnak kellene lennie. De nem érzett egyáltalán semmi mást, csak ingerültséget amiatt, hogy olyan lassan tudnak az ajtóhoz jutni.

Kennicott lehajolt, hogy kinézzen az ablakon. Félénken ujjongott:

- Nézd csak, nézd csak! Mind eljöttek, hogy bennünket üdvözöljenek. Sam Clark a felségével, Dave Dyer és Jack Elder, és íme, Harry Haydock is Juanitával és még egész sereg ember. Azt hiszem, már látnak is bennünket. Igen, egész biztosan látnak már. Nézd, hogy integetnek!

Carola engedelmesen lehajtotta a fejét, hogy odanézzen. Már tudott uralkodni magán. Kész volt rá, hogy ezeket az embereket megszeresse. De a vidáman kiabáló csoport kedvessége megzavarta. Az ablakon keresztül visszaintett nekik, egy pillanatra megtorpant a vonatfékezőnek a karján, aki segített neki a leszállásnál, mielőtt bele mert volna zuhanni a kezét szorongató emberek tömkelegébe, akiket meg se tudott egymástól különböztetni... Az volt a benyomása, hogy minden férfinak érdes hangja, nagy és izzadt keze, kefebajusza van, kopaszodik, és szabadkőműves jelvényekkel teleaggatott óraláncot visel.

Érezte, hogy üdvözlik. Levette a lábáról a mosolyuk, a kézszorításuk, a kiáltozásuk; a szerető szempillantások megfogták őt. Halkan rebegte:

- Köszönöm, köszönöm.

Egy férfi megszólította Kennicott-tot:

- Itt van a kocsim, doktor, hazaviszem magukat.

- Ez már beszéd, Sam - kiáltott Kennicott. Carolához fordult: - Szálljunk csak be, egykettőre! Oda, abba a nagy Paige-be! Ez aztán kocsi! Sam majd megmutatja benne, mi az a sebesség!

Carola csak akkor tudta megkülönböztetni a három embert, akik kísérték őket, mikor már az autóban ült. A tulajdonos, aki most a volánnál foglalt helyet, maga volt az illedelmes önelégültség; kissé kopasz, kissé vastag, lapos tekintetű ember, bozontos nyakú, de sima és kerek arcú - olyan volt az arca, mint egy merítőkanál háta. Rá vigyorgott Carolára:

- Nos, hát megnézett már minket?

- De meg ám. Carola meg tudja nézni a dolgokat, és hamar meg is érti. Fogadok, hogy meg tud mondani minden évszámot a történelemben.

Az az ember azonban biztatólag nézett rá, és Carola, biztos 4évén benne, hogy olyan ember ez, akiben megbízhat, őszintén megvallotta:

- Bizony én nem néztem meg még semmit.

- Természetesen, kedves. Tehát én vagyok Sam Clark, a vas- és sportáru, vajszeparátor és mindenféle nehézáru kereskedő. Engem Samnek szólíthat. Én magát mindenesetre Carrie-nek fogom hívni, ha már férjhez ment ehhez a szegény, szerencsétlen flótás doktorhoz, aki itt lakik nálunk. - Carola pazarul mosolygott, és magában azt kívánta, bár könnyebben tudná az embereket keresztnevükön szólítani. - Az a kis komikus, kövér nő, aki ott hátul, maga mellett ül, és úgy tesz, mintha nem hallaná, hogy róla beszélek, az Sam Clarkné, és ez az éhesnek látszó mókus itt mellettem Dave Dyer, akinek patikája van. Így bizony, és abból él, hogy nem jól kotyvasztja a maga férjeura receptjeit. Hát vigyük haza a szép menyecskét. Hallgasson csak ide, doktor, eladom magának háromezer dollárért a Candersen telket. Magának már most arra kell gondolni, hogy Carrie számára új házat építsen. Ha a véleményemet akarja tudni, a legszebb dáma Gopher Prairie-ben.

Sam Clark elégülten hajtotta az autót a három Fordból s egyetlen autóbuszból álló roppant forgalomban.

„Szeretni fogom Clark urat...” - gondolta Carola. - „Nem bírom neki azt mondani, hogy: Sam. Mind olyan barátságosak.” Kinézett a házakra, igyekezett nem látni, amit látott, s ezt gondolta: „Mért hazudnak úgy azok a regények? A menyecske hazatérő útját mindig rózsalugasnak tüntetik fel. Rendíthetetlen bizalom a nemes férjben. Micsoda hazugságok a házasságról. Én nem változtam meg. És ez a város... Ó, Istenem! Nem bírom! Ez egy ócskástelep!”

A férje fölébe hajolt:

- Olyan vagy, mintha valami sötét szobában volnál. El vagy keseredve? Nem is várom, hogy azt hidd, Gopher Prairie paradicsom. St. Paul után. Nem kívánom, hogy első látásra el légy ragadtatva. De majd meg fogod szeretni... olyan szabad itt az élet, és az emberek a legjobbak a világon.

Carola ezt suttogta neki, mialatt Clarkné diszkrétül elfordult:

- Szeretlek, hogy ilyen megértő vagy. Mert én... én ostoba módon túl érzékeny vagyok. Túlságos sok könyvet olvastam. Nincs elég erős vállizmom és józan eszem. Engedj időt, kedves.

- Adok én! Amennyi időt csak kívánsz!

Az arcához szorította Kennicott keze fejét, és közel simult hozzá. Carola felkészült új otthona elfoglalására.

Kennicott elbeszélte neki, hogy özvegy anyjával, aki a háztartást vezette, egy öreg házban lakott, amely igen kedves, „tágas és jól fűthető volt, a legjobb kályhával, amelyet csak fel lehetett hajszolni”. Anyja csókoltatja Carolát, visszatért Lac-qui-Meurtbe.

- Pompás lesz - ujjongott Carola -, hogy nem kell más emberek házában élnem, hanem meglesz a magam kis szentélye.

Megszorította férje kezét, és előrebámult, midőn a kocsi egy saroknál befordult, és megállt egy prózai, favázas ház előtt, melyet kiaszott füves tér vett körül.

4.

Beton gyalogjáró, fű és sár a parkolóhely. Négyszögletes, barna ház, meglehetős nedvesnek látszik. Keskeny betonjárda vezet hozzá.

Beteges sárga levelek, a széltől összehordva, a bodzabokrok alján. Fa kapubejárat vékony, festett fenyőfa oszlopokkal, semmi bokor, ami elzárná az idegenek bekukucskálását. A kapualj mellett jobbról gyászos franciaablak. Keményített, olcsó csipkefüggönyök mögött látható egy rózsaszín márványasztal, rajta egy kagyló és egy családi Biblia.

- Régimódinak fogod találni, vagy hogy is mondjam... Korai viktoriánus. Úgy hagytam, ahogy volt, hogy megcsinálhasd azokat a változtatásokat, amiket jónak látsz.

Kennicott most először viselkedett bátortalanul, mikor a maga otthonába jött haza.

- Igazi otthon!

Carola meg volt hatva férje alázatosságától. Vidáman intett búcsút Clarkéknak. Az ura kinyitotta az ajtót - ráhagyta Carolára, hogy válasszon magának cselédet, tehát nem volt senki a házban. Carola topogott a lábával, amíg a férje a zárral vesződött...

Csak másnap jutott eszükbe, hogy a mézesheteik alatt azt tervezték: Kennicott átkarolja, felemeli és ölben viszi át a küszöbön.

Az előszobában és az ebbe nyíló nappaliban Carola dohosságot, siralmas fülledtséget érzett, de azt mondogatta:

- Majd otthonossá teszem!

Amint Kennicott után ment, aki a csomagokat vitte a hálószobába, a tűzhely kis, kövér istenkéinek gyermekkorából ismert dalát dúdolgatta:

Megvan a magam háza,
Azt teszem vele, ami jólesik,
Azt teszem vele, ami jólesik,
Az én kályhám, a páromé, a kölykeimé,
Az enyéim!

Belevetette magát férje karjaiba, belekapaszkodott, akármi idegenséget, nehézséget és köznapiságot látott benne, ez mind nem jelentett semmit, mikor bedughatta a kezét a kabátja alá, végigsimíthatta ujjaival a mellénye szatén bélését, szinte belekúszott a testébe, erőt talált benne, megtalálta férje bátorságában és gyengédségében az oltalmat az ijesztő világ ellen.

- Édes, édes - suttogta.

NEGYEDIK FEJEZET

1.

Clarkék meghívtak egy csomó embert a kedvünkért ma estére - mondta Kennicott, mikor kicsomagolta a bőröndjét.

- Igazán szép tőlük.

- Az ám. Megmondtam neked, hogy szeretni fogod őket. A legderekabb emberek a világon. Hát Carrie... Nem vennéd rossz néven, ha elmennék a rendelőmbe egy órára, csak éppen, hogy lássam, hogy állnak a dolgok?

- Dehogy venném. Természetesen. Tudom, türelmetlenül várod, hogy belefoghass a munkába.

- Igazán nem kellemetlen neked?

- Egyáltalán nem. Legalább nem leszel útban. Ki akarok csomagolni.

A házassági szabadság szószólója azonban csakúgy elkedvetlenedett, mint egy turbékoló menyasszony, azon a sietségen, amivel a férje élt ezzel a szabadsággal, és elszökött a férfidolgok világába.

Ránézett a hálószobájukra, és ennek tökéletes gyászossága összeszorította a szívét; a fekete gesztenyeágy ügyetlen L-formája, a támlára faragott almákkal és pecsétes körtékkel, a juharfa utánzatú sublót, rajta a rózsaszín illatszeres, üvegekkel, és a karton tűpárna egy sírkőhöz hasonló márványlapon, a nyers fenyőfa mosdó és a vizesvödör a szélére festett virágfüzérrel. A szobának lószőr, plüss és floridai szagosvíz illata volt.

- Hogy tudnak emberek élni ilyen tárgyak között? - kérdezte magától borzongva. Úgy nézte a bútorokat, mint vén bírák körben ülő társaságát, amely kötél általi halálra akarja őt ítélni. A rozoga brokátszék ezt nyekeregte: „Szorítsátok, szorítsátok. fojtsátok meg!” A régi fehérneműnek sírszaga volt. Egyedül volt ő ebben a házban, ebben az idegen, néma házban, a halott gondolatok s a kísérteties nyomottság árnyai között.

- Gyűlölöm! Gyűlölöm! - sóhajtott. - Miért is...

Eszébe jutott, hogy Kennicott anyja ezeket a családi ereklyéket Lac-qui-Meurtből hozta, a régi otthonból.

- Ugyan. Egészen kényelmes holmik... Igenis... kényelmesek. Különben is... De hiszen borzasztóak! Ki fogjuk cserélni hamarosan.

Aztán ezt mondta magában:

- De hisz ez természetes, hogy utána kellett néznie, hogy állnak a dolgok a rendelőben...

Úgy tett, mintha elfoglalná magát a kicsomagolással. Az ezüstveretes indiai vászonkoffer, mely St. Paulban kívánatos luxustárgynak tűnt fel, itt most extravagáns cifraságszámba ment. A finom sifon- és csipkeing itt kicsapongó holmi volt, melytől a magasra vetett ágy undorodva merevedett meg. Carola belegyömöszölte a sublót fiókjába s elrejtette egy józan vászonblúz mögé.

Felhagyott a kicsomagolással. Az ablakhoz ment, merőben irodalmi gondolattal a falu varázsáról - mályvarózsák és ösvények és almaszín arcú emberek. Látni pedig az adventista templom oldalát látta - savanyú, veseszínű malterfal, kőrisfarakás, a templom háta mögött egy festetlen istálló és fasor, melyben elakadt egy Ford teherautó. Teraszos kert a budoárja előtt: ez lenne színhelye az ő...

- Nem szabad! Nem szabad! Ideges vagyok ma délután! Csak nem vagyok beteg?... Uram Isten, csak nem... Most nem! Hogy hazudnak az emberek! Hogy hazudnak azok a regények! Azt mondják, az új asszony mindig pirulós és büszke és boldog, mikor ráébred, de... én dühös volnék érte... Halálra keserednék... Majd valamikor... Jó Istenem, most még ne... Szakállas öregemberek ülnek, és megkövetelik, hogy szüljünk. Ha nekik kellene viselni!... Bár kellene... Most ne! Nem addig, amíg meg nem tetszik nekem az a farakás ott... Abba kell hagyni. Hiszen őrült vagyok egy kicsit. Kimegyek sétálni. Megnézem a várost egyedül. Megszemlélem előbb a birodalmat, melyet meg kell hódítanom.

Kimenekült a házból.

Komolyan bámult minden utcakeresztezésre, minden utcai oszlopra és minden házon eltűnődött. Mit fognak majd jelenteni a számára? Milyenek lesznek hat hónap múlva? Melyikben fog ebédelni? Kik lesznek bizalmas emberei a járókelő emberek közül, akik most csak haj- és ruhatartók, kiket fog szeretni, kiktől fog majd irtózni, másképpen, mint a világ minden más emberétől?

Mikor a kis üzleti városrészbe jutott, megfigyelte a kövér fűszerest, aki az almái és zellerjei fölé hajolt egy piszkos pulton a boltja előterében. Fog-e valaha vele beszélgetni? Mit mondana, ha belépne? „Én vagyok Kennicottné. Egy napon majd megmondom magának, hogy egy rakás kétes frissességű tök nem nagyon csábító, mint kirakati tárgy.”

(A fűszeres Frederik F. Ludelmeyer volt, akinek üzlete a Fő utca és a Lincoln Avenue sarkán van; Carola tévesen hitte, hogy csak ő nézelődik, félrevezette a városi közömbösség. Azt képzelte, láthatatlanul suhan végig a város utcáin, de mikor elment a fűszeresbolt mellett, Ludelmeyer úr bepöfögött az üzletébe, és ráköhögött a segédjére:

- Láttam egy fiatal nőt kijönni a mellékutcából. Fogadni mernék, doktor Kennicott fiatal felesége. Csinos nő, jó kis lába van, de furcsa a ruhája. Kíváncsi vagyok, készpénzzel fog-e fizetni. Alighanem többet fog járni Howland és Gouldékhoz, mint ide. Hova tette azt a zabpehely hirdetést?)

2.

Harminckét percig se ment még Carola, s már bejárta a várost keletről nyugatra, északról délre. Ott állt a Fő utca s a Washington Avenue sarkán, és kétségbe volt esve.

A Fő utca téglából rakott kétemeletes üzleti épületeivel, magasföldszintes fapalotáival, sáros kocsiútjával a két beton gyalogjáró között, zötyögő Fordjaival és társzekereivel kicsi volt arra, hogy figyelmét lefoglalja. A széles, egyenes, dísztelen utcasorok minden oldalról beeresztették a városba a prérit. Carola érezte a vidék nagyságát és ürességét. A csontvázszerű vas szélmalom a Fő utca északi végén olyan volt, mint egy holt tehén bordázata. Carola arra gondolt, hogy közeleg a tél, mikor a védtelen házak összebújnak a vad pusztaságból jövő szélviharoktól való félelmükben. Olyan kicsinyek és gyengék ezek a kis barna házak. Verebek hajlékai, nem pedig nevető emberek meleg otthonai.

Azt akarta elhitetni magával, hogy a fák levelei az utca mentén ragyogó szépek. A juharfák levelei narancsszínűek, a tölgyeké szolid málnaszínűek. És a gyepet szeretettel gondozzák. Ez a gondolat azonban nem tudott gyökeret verni benne. A fák a legjobb esetben is ritkás erdőcskét alkotnak, nem parkot, amelyben megpihen a szem. És mivel nem Gopher Prairie, hanem Wakamin a kerület fővárosa, nem volt itt még székház sem a szokásos parkkal.

Benézett a legdíszesebb épület légyfoltos ablakain, ez volt az a hely, mely az idegent üdvözölte, és fogalmat adott neki Gopher Prairie varázsáról és luxusáról: a Minniemashie Szálloda. Nagy, kopott építmény volt, két emeletnyi sárgára mázolt favázzal, a szögletei malterral bevont fenyőfa tábláikkal azt akarták szimbolizálni, hogy kőből vannak. A szállodai irodában láthatta a csupasz, súrolatlan padlót, egy csomó rozoga széket, egy íróasztalt, üveglapján gyöngyházbetűs hirdetésekkel. Az étterem ezen túl a piszkos abroszok és üvegek tömkelege volt.

Carola nem nézett többet a Minniemashie Szállodára.

Egy kézelőtlen ingujjas, vászongalléros, de nyakkendő nélküli férfi ásított a Dyer-féle drogériából a szálloda felé. A falnak támaszkodott, vakarózott, sóhajtott, és unottan diskurált egy tunyán üldögélő emberrel. Hosszú, zöld társzekér zakatolt az utcán, tele vastag tüskés kerítésdrótokkal. Az ellenkező irányból egy Ford kocsi úgy zörgött, mintha darabokra akarna széthullani, aztán összeszedte erejét és elpöfögött. A cukorkás boltból pörkölt amerikai mogyoró és olajos dió szaga áradt ki.

Nem volt más hang, más jele az életnek.

Carola futni szeretett volna, menekülni a betolakodó préritől keresve a nagyváros biztonságát. Az álmai, hogy itt egy szép várost fog alapítani, nevetségessé váltak. Úgy érezte, minden falból tiltakozó szellem száll ki, mellyel sohase fog bírni.

Elkószált az utca egyik oldalán, fölment a másikon, benézett a keresztutcákba. Az ő saját, külön Fő utcai szemléje volt. Tíz perc alatt megismerte azt, amit nemcsak a Gopher Prairie nevű helység, hanem ezer más város szívének mondanak.

Dyer drogériája szabályos és valószínűtlen műkőtömbökből épült. A bolt belsejében egy piszkos, márvány szódavíz szóró volt, egy vörös-zöld-sárga ernyős villanylámpával. Egymásra halmozott fogkefék és fésűk és borotvaszappan dobozok. Szappanok, cuclik, kerti magvak, sárga dobozos patent gyógyszerek - különlegességek tüdővész vagy női betegségek ellen -, nyilvánvaló ópium- és alkoholkeverékek, abban a boltban, ahova az ura küldi elkészítés végett a recepteket.

Egy első emeleti ablakon a tábla: „W. P. Kennicott, orvos, sebész”, aranyozott betűkkel, fekete alapon.

Fából épült kis mozi, a neve: Rózsabimbó Mozipalota. Litografált plakátok hirdetik a „Fatty szerelmes” című filmet.

Howland és Gould fűszerüzlete. A kirakatablakban fekete, túlérett banánok és saláták tetején egy macska alszik. Vörös krepppapírral szegélyezett polcok, á papír már színehagyott, szakadozott és koncentrikusan foltos. Az első emeleti falára odalapítva a különféle szabadkőműves páholyok jelvényei.

Dahl és Oleson mészárszéke - gőzölög a vértől.

Ékszerüzlet bádog karkötőórácskákkal hölgyek számára. Hátul, a bolt belsejében, egy nagy fa falióra, ami nem jár.

Legyektől hemzsegő kocsma csillogó arany és zománc whisky cégérrel. Más kocsmák valamivel odább. Áporodott sörszag, vastag hangok bömbölnek tört német nyelven, vagy szennyes nótákat bőgnek - még a bűn is gyenge, merészség nélküli és buta -, egy bányatelep finomsága, annak ereje nélkül. A kocsmákkal szemben falusi asszonyok ülnek szekerek tetején, várják, hogy az uraik lerészegedjenek és hazamenjenek.

Trafik, Füstház a neve, tele fiatalemberekkel, akik cigarettába kockáznak. Az állványon újságok és kövér prostituáltak fürdőruhás képei.

Ruhaüzlet. Öltönyök - vásottaknak látszanak már új korukban -, lomposan felaggatva a bábukra, amelyek olyanok, mint a festett arcú hullák.

A Bon Ton üzlet - Haydock és Simons - a város legnagyobb üzlete. A földszint tiszta üveg, az ablaktáblák sárgarézzel keretezve. Az emelet csinos téglaberakás. Az egyik ablakban kitűnő férfiruhák, köztük virágos pikégallérok, sáfrányszín alapon, mályvavörös százszorszépekkel. Újdonság és a csín iránti nyilvánvaló érzék. Haydock és Simons. Haydock. Egy Haydockkal az állomáson találkozott, Harry Haydock volt, harmincöt éves, tevékeny külsejű ember. Most nagy embernek tűnt fel előtte, szinte szentnek. A boltja tiszta volt!

Axel Egge rövidáru-kereskedése, melybe skandináv farmerek járnak. A sivár, sötét kirakatablakban szakadós atlasz selymek, rosszul szőtt műselymek, fájós bokájú nők számára való kanavászcipők, rojtos szélű kartonokra tűzött acél és vörös üveggombok, gyapottakarók, egy gránitcserép palacsintasütő naptól kiszítt krepp blúzra téve.

Sam Clark fémáru üzlete. Valóban csupa fémáruval kereskedik. Puskák, vajköpülők, szeges ládák, pompás, fénylő mészároskések.

Chester Dashaway lakásberendezési központja. Nehéz tölgyfa szekrény, bőrrel bevont hintaszékek alszanak borongós sorban.

A Billy Büfé. Vastag, fületlen bögrék a nedves viaszosvászon pulton. Hagyma és sült háj szaga. Az ajtóban egy fiatalember hallhatóan szopogat egy fogpiszkálót.

Tej- és krumpliüzlet. Savanyú tejcsarnokszag.

A Ford garázs és a Buick garázs, terjedelmes földszintes tégla- és cementépületek egymással szemben. Használt és új kocsik a szürkére festett betonpadlón. A falakon pneumatik hirdetések. Egy próbamotor berregése tépi az idegeket. Biztos tartású fiatalemberek keki overallban. A legenergikusabb és legelevenebb hely a városban.

Nagy mezőgazdasági szerszámüzlet. Hatalmas barikád zöld és aranyozott kerekekből, nyelekből, olyan gépezetek, melyekről Carolának fogalma se volt - krumplivetők, trágyaszórók, tárcsás boronák, mindenféle ekék.

Élelmiszerüzlet, az ablakai homályosak a korpaportól, a mennyezeten valami patent orvosság festett hirdetése.

Műkereskedés, tulajdonosa Mrs. Mary Ellen Wilk, ugyanott a Christian Science könyvesboltja. Egész nap szabad bemenet. Megható tapogatózás a szépség után. Az egyetlen helyiségben friss stukkóval borított állványok. Tévedésekben gazdag kirakat: vázák, melyek fatörzsnek indulnak, de aranygömbben végződnek, egy alumínium hamutartó ezzel a felírással: „Üdvözlet Gopher Prairie-ből”, egy Christian Science folyóirat, egy kitömött díványpárna, mely egy kis macskát ábrázol nagy vörös szalaggal, egy párnán hímzőselyem motringok. Benn az üzletben rossz szénrajz nyomatok rossz és híres festményekről, gramofonlemezek, filmek, játékszerek - mindennek közepén pedig egy kicsiny asszony ül egy forgószékben.

Borbély üzlet és biliárdszalon. Egy ingujjas ember, valószínűleg Del Snafflin, a tulajdonos, borotvál egy nagy ádámcsutkájú embert.

Nut Hicks szabósága a Fő utca egyik mellékutcájában. Földszintes épület. Egy divatkép, mely ember formájú vasvillákat ábrázol pléhruhákban.

Egy másik mellékutcában nyerstégla katolikus templom, sárga kapuval.

A postahivatal valamikor üzlethelyiség lehetett, az egész egyetlen fülke, melyet üveg- és rézketrec kerít el. A fal mellett kopott íróállvány, a falon hivatalos hirdetmények és katonai toborzó plakátok.

A nedves, sárga tégla iskolaépület salakkal borított udvaron. Az Állami Bank - stukkóval borított fa.

A Nemzeti Farmer Bank. Ión márványtemplom. Tiszta, előkelő, magányos kapuján réztábla: Ezra Stowbody, elnök.

Hasonló boltok és helyiségek serege. Mögöttük és közöttük a házak, egyszerű villafélék, vagy tágas, kényelmes, egészségesen unalmas szimbólumai a jólétnek.

Az egész városban nincs egyetlen épület, az iónstílű bankot kivéve, amely Carolának tetszett volna, nincs tizenkét épület, amely arra engedett volna következtetni, hogy Gopher Prairie ötvenévi létezése alatt a polgárok rájöttek: kívánatos is, lehetséges is ezt a várost, közös otthonukat, kellemessé vagy vonzóvá tenni.

Nemcsak a nyilvánvaló csúnyaság és merevség vette le a lábáról Carolát. Hozzájárult ehhez az épületek tervnélkülisége, értelmetlen rögtönzöttsége, kifakult, kellemetlen színe is. Az utca tele volt villamoslámpák oszlopaival, telefonoszlopokkal, autók számára való benzinkutakkal, áruládákkal. Mindenki a többiekre való tekintet nélkül építkezett. Egy nagy, új, emeletes üzletház jobbról, és az égetett tégla Overland garázs között egy divatáru üzletté átalakított falusi ház. A Farmer Bank fehér, görög templomára egy rikító sárga téglából épült fűszerüzlet könyökölt. Egy földszintes háznak galvanizált vaspárkánya volt, a mellette levő házat vörös homokkő-párkány koronázta.

Carola elszaladt a Fő utcáról s hazamenekült.

Hiszen nem bánná - így biztatta magát -, csak az emberek legyenek kedvesek. Észrevett egy fiatalembert, aki egy üzlet előtt lődörgött, egyik mosdatlan kezével megragadva a ponyvatető zsinórját, egy középkorú embert, aki úgy bámészkodott a nőkre, mintha túlságos régen és túlságos prózai módon élne házaséletet, egy öreg farmert, aki szolid, egészséges volt, de tisztának nem tiszta - az arca olyan, mint a földből most kiásott burgonya. Egyikük sem borotválkozott három nap óta.

- Hát, ha szentélyeket nem is tudnak építeni itt a prérin, annak nincs semmi akadálya, hogy önborotvát vegyenek - dühöngött magában.

Aztán így harcolt Önmagával:

- Biztosan nincs igazam. Emberek élnek itt. Nem lehet olyan csúf, mint amilyennek én látom. Biztosan tévedek. De nem tehetek róla. Nem bírom...

Sokkal komolyabban elkeseredve tért haza, semhogy ingerült tudott volna lenni, s mikor Kennicott otthon várt rá és felujjongott: „Sétáltál? Nos, hogy tetszik a város? Nagy rétek és fák mindenfelé, ugye?” - akkor ki tudta mondani, olyan önmagát védő érettséggel, amely neki magának is új volt:

- Nagyon érdekes.

3.

Az a vonat, amelyen Carola utazott Gopher Prairie-be, hozta oda Bea Sorenson kisasszonyt is.

Bea kisasszony tenyeres-talpas, búzaszőke, mosolygós fiatal nő volt, aki megunta a mezei munkát. Vágyódott a városi élet izgalmai után, és annak a módja, amellyel véleménye szerint ezt a vidám életet megkaphatja, nem volt más, mint hogy „beálljon szobalánynak Gopher Prairie-ben”. Elégedetten cipelte papírskatulyáit a pályaudvarról Tina Malmquis-hez, aki unokanővére volt és mindenes Luke Dawsonnénál.

- Tehát a városba jöttél - mondta Tina.

- Igen, helyet szeretnék - felelte Bea.

- No... és van kedvesed?

- Igen. Jim Jacobson.

- Nos hát nagyon helyes, hogy itt vagy, és mennyit kérsz egy hétre?

- Hat dollárt.

- Annyit nem fizet itt senki. Megállj csak! Kennicott doktor, úgy hiszem, városi lányt vett feleségül. Talán az fizet annyit, így. No, most menj sétálni.

- Igen - mondta Bea.

Így történt, hogy Carola Kennicott és Bea Sorenson egy időben nézték meg a Fő utcát.

Bea még sohasem volt nagyobb városban, mint Scandia Crossing, melynek hatvanhét lakosa van.

Mialatt az utcán sétált, azon gondolkozott, hogyan lehet az, hogy ily sok ember lakjon egy városban. Hisz évekig tart, míg mindet megismerik. És milyen finom emberek! Egy szép, magas úr új, rózsaszínű ingben, gyémántgombokkal, nem pedig piszkos, kék flanelingben. Egy csinos hölgy, selyemruhában (milyen nehéz lehet azt kimosni). Hát még az üzletek! Nem ám három, mint Scandia Crossingban, hanem egész sereg!

A Bon Ton üzlet maga olyan nagy, mint négy pajta, az ember alig mer bemenni; hét-nyolc segéd bámészkodik benne. És milyen szép férfiruhák vannak a kirakatokban, olyan babákon, mintha igazi emberek volnának. Azután Axel Egge boltjában egy csomó svéd és norvég, úgy, mint otthon, és a ruhákon olyan finom gombok, mint a rubin.

A drogériában a szódaszóró hatalmas volt, hosszú és tiszta márvány, rajta nagy-nagy lámpa, akkora ernyővel, hogy nagyobbat el se lehet képzelni; mind gyönyörű szép, tarka üvegből, és a szódáscsövek mind ezüstből voltak, és mind egyenest a lámpa aljából nőttek ki. A szódaszóró mögött üvegállványok palackokkal, és bennük olyan újmódi alkoholmentes italokkal, amilyeneknek még hírét sem hallotta senki. Ha egy. legény ide elhozná az embert!

A szálloda rettenetes magas volt. Még magasabb; mint Oscar Tollefson új, vörös pajtája; két emelet egymás hátán, az embernek egészen hátra kell vetni a fejét, hogy a tetejét láthassa. Egy olyan finom utazó lakik benne, aki már bizonyosan legalább négyszer volt Chicagóban.

Micsoda finom emberekkel lehet itt összeismerkedni! Itt megy egy idős hölgy, még azt se lehetne mondani, hogy idősebb volna, mint maga Bea. Finom, vadonatúj szürke ruha és kivágott fekete cipő van rajta. Olyan, mintha ő is a várost nézné. De nem lehet kitalálni, hogy mit gondolhat. Bea is szívesen lenne olyan higgadt, hogy senki se legyen vele szemtelen. Olyan, hát olyan elegáns! A lutheránus templomban... ilyen városi templomban milyen szép prédikációk lehetnek! És minden vasárnap kétszer istentisztelet!

Hát még a mozi!

Külön színház, csak a mozinak. Rajta a felírás: minden este más műsor. Minden este előadás!

Scandia Crossingban is voltak mozielőadások, de csak kéthetenként; Sorensonéknak egy óráig kellett odáig utazni, és Sorenson papa olyan fösvény volt, hogy sohasem akart autót szerezni. Itt azonban minden este felteheti a kalapját, és három perc múlva már a moziban ül, láthatja a szép frakkos fiatalembereket, Bill Hartot és mindent.

És istenem, hogy lehet ilyen sok üzlet! Csak trafiknak külön volt egy üzlet, egy másik képeknek, vázáknak és mindenféle dolognak, olyan csodaszép vázával, amilyet el se lehet gondolni; olyan volt, mint egy fatörzs.

Bea megállt a Fő utca és a Washington Avenue sarkán. Kezdett félni a város zajától. Egyszerre öt autó volt az utcán, és közülük az egyik olyan nagy kocsi, hogy kétezer dollárba is derülhetett, az autóbusz pedig öt elegánsan öltözött úrral ment a pályaudvar felé; egy férfi vörös papírokat ragasztott ki, rajtuk szép mosógépeket lehetett látni, az ékszerész órákat, gyűrűket és karkötőket rakott ki a kirakatba, és mindet valódi, sötét bársonyra.

Mit törődött ő most már azzal, hogy hat dollárt fog-e kapni vagy kettőt? Még ingyen is dolgozna, csak itt maradhasson! És milyen szép lehet este, minden kivilágítva, de nem ám lámpával, hanem villannyal! Talán lesz barátja is, aki vesz neki eperfagylaltot szódával, és elviszi a moziba.

Bea hazament.

- Nos, hogy tetszik neked itt? - kérdezte Tina.

- Tetszik, azt hiszem, itt maradok - mondta Bea.

4.

Sam Clark új háza, ahol az egész társaság összejött Carola tiszteletére, Gopher Prairie egyik legnagyobb épülete volt. Szép, tiszta, cseréppel fedve, volt kis tornya és nagy, fedett verandája. Belül minden oly csillogó, merev és józan, mint egy új tölgyfa zongora.

Carola ijedten nézett Sam Clarkre, mikor az ajtót nyitott neki és ráharsogott:

- Isten hozta, kicsi asszonyka, a város kulcsai lába előtt fekszenek.

A lakószobában a vendégek nagy, merev körben ültek, mintha temetésre készülnének. Várakoztak, őt várták. Az az elhatározása, hogy egészen szerény kis ibolya lesz, azonnal elpárolgott. Kérlelte Samet:

- Nem merek bemenni, sokan vannak itt, és annyit várnak tőlem. Hamm, bekapnak és lenyelnek.

- De fiacskám, ezek mind nagyon szeretni fogják magát, éppen úgy, mint én, ha ugyan nem félnék tőle, hogy a doktor agyonvág.

- De, de... én nem merek. Mindenütt emberek, jobbra, balra, előttem, és mind úgy néznek! - Önmagának is hisztériásnak tűnt fel a hangja, úgy képzelte, hogy Sam bolondnak tartja. De Sam látta, hogy zavarban van, és ránevetett:

- Most csak gubbaszkodjék Sam védőszárnyai alá, s ha valamelyik nagyon bámészkodik, majd elhessegetem. Helyben vagyunk. Erre, erre! Csak engem figyeljen, Samet, a hölgyek örömét s a férjek rémét!

Karon fogta, bevezette és felharsogott:

- Hölgyeim és rosszabb felük, íme a fiatalasszony. Most még nem visszük körül, és nem mutatjuk be mindenkinek, mert a ti buta neveteket úgyse tudná megjegyezni! Most aztán vége legyen ennek az ünnepélyességnek!

Udvariasan vihogtak merev ünnepélyességükben, és csak tovább bámulták Carolát.

Carola nagy fáradtságot fordított rá, hogy az alkalomnak megfelelően öltözzék. Nagyon szemérmes frizurát csinált, haját egészen befésülte a homlokába. Most jobb szerette volna, ha magas frizurát viselt volna helyette. Ruhája ártatlan batiszt ruhácska volt, széles arany vállszalaggal, és nagyon kicsi, négyszögű nyakkivágással, mely sejtette, hogy szép nyaka és válla van. Mialatt körülkíváncsiskodták, meg volt győződve róla, hogy -mindent elhibázott. Majd azt kívánta, hogy öltözködött volna vénlányosan, felül egészen zárt ruhába, majd pedig úgy érezte, hogy jobb lett volna, ha bátorsága lett volna embereit Chicagóban vásárolt élénkvörös sállal megbotránkoztatni.

Körülvezették a körben. Mechanikusan felelgetett:

- Ó, itt nagyon fog nekem tetszeni. Igen, pompásan éreztük magunkat, csodaszépek a Colorado-hegyek. - Vagy: - Igen, néhány évig voltam St. Raulban; Euclid P. Tinkerre nem emlékszem, de egész biztosan tudom, hogy hallottam róla.

Kennicott most félrevonta, és fülébe súgta:

- Most be fogom mutatni őket neked, mindeniket külön.

- Beszélj először róluk!

- Tehát az a csinos pár ott túlról Harry Haydock és a felesége: Juanita. A Bon Ton legnagyobbrészt Hány apjáé, és Harry vezeti az üzletet, ő annak a lelke, pompás üzletember. Mellette ül Dave Dyer, a drogista, délután már találkoztál vele, mesés kacsavadász. Szomszédja, az az óriás, az Jack Elder, Jackson Elder, övé az a nagy fűrészmalom, a Minniemashie Szálloda és a Nemzeti Farmer Bank részvényeinek nagy része, ő is meg a felesége is finom emberek... Ő, Sam és én gyakran megyünk együtt vadászni. Az az öreg ottan Luke Dawson, a város leggazdagabb embere. Mellette ül Nat Hicks, a szabó.

- Tényleg? Szabó?

- Természetesen, miért ne? Ha nem is vagyunk egészen modemek, de mindenesetre demokraták vagyunk. Nattel éppoly szívesen megyek vadászni, mint Jack Elderrel.

- Nagyon jó. Én még sohasem találkoztam szabóval társaságban. Kellemes lehet, hogy szabót lát az ember, és nem kell mindjárt arra gondolnia, hogy mennyivel tartozik neki. És mész te... mennél te a borbélyoddal is vadászni?

- Nem, de... annak mégsem volna értelme, hogy a demokráciát túlzásba vigyük. Különben Natet évek óta ismerem, és kitűnő vadász is, és... tehát így áll a dolog, érted? Nat mellett ül Chet Dashaway. Nagy szónok az Úr színe előtt. Ez képes telebeszélni a fejedet vallásról, politikáról és mindenről.

Carola udvarias, szinte érdeklődő pillantást vetett Dashaway úrra, aki barnára sült, nagy szájú férfiú volt:

- Ó, tudom, övé a bútorraktár is. - Nagyon elégedett volt önmagával.

- Igen, és ő a temetkezési vállalkozó is. Tetszeni fog neked. Gyere, fogj vele kezet.

- Jaj, nem, nem! Talán csak nem maga végzi a bebalzsamozást és a többi dolgokat? Nem, egy temetkezési vállalkozónak nem adhatok kezet.

- Miért ne? Büszkén nyújtanál kezet egy híres orvosnak rögtön azután, mikor valakinek a hasát felvágta?

Carola iparkodott délutáni megfontoltságát visszanyerni:

- Igaz. Igazad van. Ó, kedvesem, tudod-e mennyire szeretném ezeket az embereket, akiket szeretsz, magam is szeretni? Olyannak akarom látni őket, amilyenek.

- Nagyon helyes, de arra kell törekedned, hogy az emberekben azt lásd meg, amit a többiek. Tudod-e, hogy Percy Bresnahan is idevalósi? Itt született, és itt nevelkedett!

- Bresnahan?

- Igen, tudod, a bostoni Velvet Motor Car Company vezérigazgatója, amelyik a tizenkétcilinderes Velvet kocsit csinálja. New Englandban a legnagyobb automobilgyár.

- Azt hiszem, hallottam róla.

- Bizonyára! Hisz sokszoros milliomos! Tehát Percy majdnem minden nyáron ide jön horgászni, és azt mondja, hogy ha az üzlet engedné, inkább itt élne, mint Bostonban vagy New Yorkban vagy másutt, ő nem sokat törődik vele, hogy Chet temetkezési vállalkozó.

- Kérlek, kérlek szépen, én mindenkit szeretni fogok. Én leszek a társaság sugárzó napja.

Most Dawsonékhoz léptek.

Luke Dawson jelzálogkölcsönökkel foglalkozott, és új irtású birtoka volt: bizonytalan ember, galambszürke, vasalatlan ruhában; fehéres arca és kiugró szeme volt. Feleségén minden színtelen volt: az arca, a ruhája, a hangja, a viselkedése. Zsinóros derekú, sok rojtú, drága zöld ruhát viselt, amely a hátán, a gombok között szétnyílt; úgy hordta, mintha ócskán vette volna, és attól félne, hogy az előbbi tulajdonosával találkozik. Mindketten félénkek voltak. Most George Edwin Mott iskolafelügyelő, egy barnára sült kínai mandarin, üdvözölte Carolát.

Miután Dawsonék és Mott úr komolyan kijelentették, hogy el vannak ragadtatva, hogy megismerhették, úgy látszott, mindent megbeszéltek, de a társalgás automatikusan tovább folyt.

- Tetszik önnek Gopher Prairie? - mosolygott Dawsonné.

- Ó, meg vagyok győződve róla, hogy itt nagyon boldog leszek.

- Nagyon kedves emberek laknak itten - ezzel könyörgő pillantást vetett Mott úrra, hogy segítse tovább a társalgást.

Mott meg is szólalt, mintha előadna:

- Nagyon finomak itt az emberek. Nem nagyon szeretem azokat a nyugalomba vonult farmereket, akik itt töltik utolsó napjaikat... különösen a németeket nem. Ellenkezve fizetik az iskolaadót. Garasoskodnak. De a többiek, azok nagyon finomak. Azt bizonyosan tudja, hogy Percy Bresnahan innen származik. Itt járt iskolába, mikor még á régi épület állt.

- Hallottam róla.

- Igen, nagyszerű ember. Mi, ő és én, együtt horgásztunk, mikor utoljára itt volt.

Dawsonék és Mott úr már alig álltak lábukon, és merev arccal mosolyogtak Carolára. Most ő folytatta a beszélgetést:

- Mondja, Mott úr, kísérletezett már az új nevelési módszerek valamelyikével? A modem óvodarendszerrel, vagy a Gary-módszerrel.

- Ó, ezek a módszerek! A legtöbb ember, aki reformernek adja ki magát, nem akar mást, mint hogy a nevét megismerjék. Adok valamit a kézügyességre, de a latin és a számtan marad mindig a gerince az egészséges amerikai pedagógiának, bármit mondjanak is ezek a modem teoretikusok. A jó ég tudja, mit akarnak, talán azt, hogy kötni tanítsunk, meg hogy külön tárgy legyen a fülmozgatás!

Dawsonék elismerőleg mosolyogtak, hogy egy bölcs embert hallgathatnak. Carola azt remélte, hogy Kennicott kiszabadítja. A többiek a csodát várták, mely a társalgást megindítsa.

Harry és Juanita Haydock, Rita Simons és dr. Terry Gould voltak Gopher Prairie divatos ifjú emberei. Most hozzájuk vezették Carolát. Juanita Haydock elkezdte a maga magas, csacsogó, barátságos hangján:

- Nagyon kedves, hogy maga itt van közöttünk. Jól fogunk mulatni, majd táncestélyeket meg efféléket rendezünk. Be kell lépnie a Vidám Tizenhét társaságába. Bridzset játszunk, és havonként egyszer együtt vacsorázunk. Természetben ön is játszik?

- Nem, nem játszom.

- Igazán? St. Paulban nem bridzseznek?

- Én mindig olyan könyvmoly voltam.

- Majd megtanítjuk. A bridzs a legédesebb dolog a világon.

Juanita pártfogolni kezdte őt, de most már érdeklődés nélkül, s rosszallóan nézte Carola széles aranyszalagját, melyet az előbb még megbámult.

Harry Haydock udvariasan kérdezte:

- Mit gondol, hogy fog tetszeni önnek a mi kis öreg fészkünk?

- Meg vagyok győződve róla, hogy a lehető legjobban.

- A világ legjobb emberei. Nagyon derék, szorgalmas emberek. Többször átköltözhettem volna Minneapolisba. De mi itt jobban érezzük magunkat... Tudja ön, hogy Percy Bresnahan is idevaló?