részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Christina Lauren: The True Love Experiment

Copyright © 2023 by Christina Hobbs and Lauren Billings
All rights reserved.
Originally published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

Cover Design © Faceout Studios
Cover Images © Shutterstock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 416 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Mandl Orsolya
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Ki ne venné észre,
hogy ez a regény valójában szerelmes levél, amelyet a műfajnak írtunk?
Töltse színültig a romantika a következő lapokat!

Jennifer Yuen, Patty Lai, Eileen Ho, Kayla Lee és Sandria Wong
– mindegyikőtökből belegyúrtunk egy aprócska darabot.
Rendkívül hálásak vagyunk, amiért feltártátok előttünk a lelketeket, és reméljük, büszkévé tettünk titeket.

előhang Fizzy

Három testvér közül elsőként láttam meg a napvilágot, de mindig azzal viccelődöm, hogy olyan vagyok, mint az a bizonyos első palacsinta. – Elszórt, halk nevetés hullámzik végig a közönségen. Elmosolyodom. – Tudjátok, mire gondolok, igaz? Egy kicsit formátlan, kicsit sületlen, de mégis egészen finom.

A nevetés hangosabbá válik, ám ezúttal innen-onnan otromba hurrogás is keveredik bele, és belőlem is kirobban a kacaj, amikor felfogom a saját szavaim értelmét.

– Íme, most is: eszem ágában sem volt, hogy bármiféle kétértelmű kijelentést tegyek! És mégis, miközben minden erőmmel igyekszem a lehető legprofibbnak látszani, előbb-utóbb kiderül, igazából mennyire fegyelmezetlen és szórakozott vagyok. – A vállam fölött hátrapillantva rávigyorgok dr. Leila Nguyenre, a San Diegó-i Revelle College vezetőjére, akinél régen, a tanulmányaim idején kreatív írást hallgattam. – De nyilvánvalóan nem lehet másra számítani, ha egy romantikusregény-írót hívnak meg, hogy nyitóbeszédet tartson!

Dr. Nguyen mellett ül még valaki, aki erősen igyekszik elrejteni a vigyorát. Dr. River Peña is a meghívottak közt van ma este: közeli barátom, jóképű és zseniálisan okos férfi, aki nem megerősített híresztelések szerint vámpír. Neki is jár egy tiszteletbeli cím ma, azért a teljesítményért, amit csodagyerekként, majd máig ívelő szép pályafutása során elért, követendő példával szolgálva az ittenieknek. Az biztos, hogy itt a helye, ebben a közegben: keményített gallérú ingében, térd alá érő talárja alól kikandikáló, tökéletesen vasalt öltönynadrágjában, fényes bőrcipőjében egyáltalán nem lóg ki a többiek közül. Mindehhez a mértékletesség és komolyság olyan légkörét árasztja, amit nekem sosem sikerült elsajátítanom. Jól látom, hogyan villan fel most is azonnal a csúfondáros, mindentudó kifejezés a súlyos szempillák alatt. Nyilvánvalóan mulattatja a jelenet.

Amikor meghívtak, hogy tartsak beszédet az ünnepségen, River azonnal lecsapott egy húszdollárost az asztalra kettőnk közé, és így szólt:

– Már látom, hogy ebből katasztrofális botrány lesz. Bizonyítsd be, hogy tévedek!

Biztosra veszem, hogy ő meg a legjobb barátnőm, Jess – mellesleg River felesége –, arra számítottak, hogy kiállok a színpadra, és előadom A vagina monológokat a tisztelt egyetemi nagyérdeműnek. Netán arra, hogy előrántok a táskámból egy banánt, majd szakszerűen felhúzok rá egy óvszert, így emlékeztetve az egybegyűlteket, hogy még a mi urunk, Harry Styles évében is rendkívül fontos a biztonságos szex – de esküszöm, ha a helyzet megkívánja, képes vagyok eljátszani a kifinomult, megfontolt írófigurát.

Illetve abban bíztam, hogy legalább egynél több mondatot képes leszek elmondani a beszédemből anélkül, hogy sikamlósan kétértelmű megjegyzés hagyja el a számat – főleg nem úgy, hogy még csak nem is szándékos.

Visszafordulok a fekete, kék és sárga öltözékben pompázó végzősök tengere felé. A tömeg betölti a San Diegó-i Kaliforniai Egyetem sportpályáját, és rám is átragad valamennyi a felnőtt életüket hamarosan megkezdő fiatalok izgatottságából. Mennyi lehetőség áll előttük! Mennyi idegeskedés a hitelek miatt. Na meg mennyi csodás szex!

– A húgom idegsebész – mondom nekik. – Na és az öcsém? Ó, ő a vállalat történetében a legfiatalabb vezető partner. Az egyik legjobb barátom pedig, aki itt ül mögöttem, világhíres genetikus. – A biotechnológia híres-neves aranyifját azonnal lelkes tapssal jutalmazzák. Amikor újra elcsendesedik a tömeg, előállok az aduászommal: – De tudjátok, mi a nagy helyzet? Minden nagyszerű eredményük mellett, mégsem ők írták a Köntösbe bújt vágyakat, ezért szerintem mind pontosan tudjuk, kié az igazi sikersztori!

Az újabb üdvrivalgáshullámra szendén elmosolyodom, majd folytatom.

– Tehát figyeljetek ide. Az, hogy ilyen beszédet mondhat az ember, nem kis dolog. A legtöbben, akiket felkérnek egy hozzátok hasonló fiatal tehetségeket útnak indító beszédre, most konkrét megoldásokat javasolnának arra, hogyan találjátok meg a helyeteket a folyton változó kulturális környezetben, vagy arra bátorítanának titeket, hogy csökkentsétek az ökológiai lábnyomotokat. Azt mondanák, menjetek, és fordítsátok ki a világot a sarkaiból! És persze, igen – igazuk lenne, ha ezt mondanák, mert tegyétek meg! Abszolút támogatom az efféle ambíciót. Világpolgár: jó. Ökoterrorista: rossz. De dr. Nguyen választása nem egy inspiráló klímatudósra vagy egy karizmatikus és megfelelően semleges politikusra esett. Engem hívott meg, Felicity Chent, olyan könyvek szerzőjét, amelyek duzzadnak a szerelemtől, felelősségtől és a szex igenlésétől, és ha őszinte akarok lenni, az egyetlen igazi szakmai tanács, amelynek kimondásához elég képzett vagyok a klímatudatosság terén, az, hogy iratkozzatok be a legközelebbi könyvtárba. – Újabb fojtott nevetés hangzik fel itt-ott. – Ami azt illeti, az egyetlen dolog, ami engem igazán érdekel – amit a legfontosabbnak tartok a világon –, hogy amikor az ember megöregedve elérkezik ennek az őrült utazásnak a végére, őszintén elmondhassa, hogy boldog volt.

Tökéletes az idő: a nap makulátlanul kék égről ragyog le. A sportpálya végében eukaliptuszfák lengedeznek, és ha az ember a megfelelő pillanatban szippant bele a langymeleg San Diegó-i szellőbe, még az óceán sós illatát is érzi, ami alig egy kilométernyire van innen. Ennek ellenére összeszorul kissé a gyomrom, mielőtt rátérek a beszédem következő részére. Felnőtt életem nagy részét azzal töltöttem, hogy a szakmámat védelmeztem, de a legkevésbé sem szeretném, hogy védekezőnek tűnjön a mondandóm. Hiszen itt állok fent a pulpituson, a saját taláromban-kalapomban, kezemben az előre megírt és kinyomtatott szöveggel, elkerülendő, hogy hirtelen ötlettől vezérelve, más irányba indulva, végül mégis szexről szóló viccekbe torkolljon a beszédem – pontosan úgy, ahogy River előre megmondta. Azt akarom, hogy ezek az ifjoncok hallják a szavaimból kicsendülő őszinteséget.

– Arra biztatok mindenkit, hogy úgy élje az életét, mintha az egy szerelmes regény volna. – Amikor a mosolygó végzősök nevetgélni kezdenek, felemelem a kezemet. Nem csodálkozom rajta, hogy azt hitték, csak tréfálkozom. – Figyeljetek! – Hatásszünetet tartok, várom, hogy a nevetés alábbhagyjon, és átvegye a helyét a kíváncsiság. – A romantika nem csupán a melltartóletépésről szól. Előfordul az is, persze, és nincs is ezzel semmi baj, de végső soron a romantika nem pusztán azt a fantáziaképet jelenti, hogy az ember gazdag, vagy épp gyönyörű, netán egy jó ideig ki sem száll az ágyból. – Újra nevetés hangzik innen-onnan, de már rám figyelnek. – Hanem azt, hogy az örömről szóló történeteket a fájdalmasak fölé emeljük. És azt, hogy magunkat lássuk a főszereplőnek az izgalmas – vagy akár csendes – életünkben, amit, és ez a fontos: tökéletesen az irányításunk alatt tartunk. A romantika, barátaim, a fontosságról szóló fantáziálás. – Újra szünetet tartok, ahogy begyakoroltam, mert ezek a gyerekek mind a patriarchátus komor fellege alatt nevelkedtek, és én azt tekintem legfőbb célomnak földi pályafutásom során, hogy ezt módszeresen szétverjem azzal a bizonyos közmondásos kalapáccsal. Mindnyájan megérdemeljük, hogy fontosak legyünk, és időt kell adnom hallgatóságomnak, hogy ezt teljes valóságában felfoghassák.

Ám a szünet hosszabbra nyúlik, mint terveztem.

Arra ugyanis nem számítottam, hogy a saját elméletem engem is úgy mellbe fog vágni, mintha villám csapna belém. Hiszen én valóban úgy éltem a felnőtt életem legjavát, mintha egy romantikus regény lenne. Kalandra készen, ambícióval telve, nyitottan a szerelemre. Élvezem a szexet, támogatom az életemben jelen lévő nőket, sokat gondolkodom rajta, hogyan tehetném magam körül jobbá a világot, és teszek is érte. Családtagok és közeli jóbarátok vesznek körül. Ám az én lényegem elsősorban a feleség legjobb barátnőjéé, a hűséges lánygyereké és az egyéjszakás kalandé, akit sosem lehet elfelejteni. A történet veleje – a valódi romantikus cselekmény, beleértve a szerelmet és a boldogságot is – hiányzik, és a helyén csak a tátongó űr. Belefáradtam az első randevúkba, és hirtelen úgy rám tör az elcsigázottság, hogy legszívesebben itt, a pódium közepén leheverednék pihenni. Váratlan, viharos, harsány széllökésként szakad rám a felismerés, hogy kiveszett az öröm az életemből.

A felém forduló arcokra meredek. A szemük várakozástelin tágra nyílik, és legszívesebben azonnal bevallanám nekik életem legrémesebb felismerését, itt és most: Én magam sohasem jutottam tovább az életem legelső jeleneténél. Fogalmam sincs, milyen érzés lehet folyamatosan fontosnak lenni. Hogyan ígérhetném én azt ezeknek a frissen végzett alig felnőtteknek, hogy ha optimistán indulnak neki a nagyvilágnak, minden rendben lesz? Hiszen a világnak mintha éppenséggel az volna a célja, hogy mindenkit legyőzzön. Képtelen lennék megmondani, mikor éreztem magam utoljára őszintén boldognak. Hirtelen bármit, amit mondhatnék ezeknek az embereknek – a beszédem minden egyes reményteljes szavát –, hazugságnak érzem.

Aztán nagy küzdelem árán mégiscsak sikerül visszatornáznom a helyére a ragyogó Fizzy-álarcot, és azt mondom a kölyköknek, hogy a legjobb, amit tehetnek a jó jövő érdekében, ha megfelelő társaságot választanak maguknak. Meg azt, hogy minden rendben lesz, ha az egész világba szerelmes Ted Lassóra jellemző optimizmussal közelítenek a jövőjükhöz. Mellé még azt is, hogy tegyék oda magukat a munkájukban rendesen, de fogadják el, hogy lesznek hullámhegyek és -völgyek is, engedjék meg maguknak, hogy sebezhetők legyenek, higgyenek abban, hogy szeretni lehet őket, és legyenek őszinték azokkal, akik fontosak számukra. Így tényleg jó lesz az életük.

Amikor végül elhagyom a pulpitust, és helyet foglalok River mellett, érzem, hogy valamit a kezembe csúsztat.

– Zseniális volt.

Lenézek a ropogós húszasra, aztán feltűnésmentesen visszaadom Rivernek. Széles vigyort festek az arcomra, mert még mindig szemben ülünk a több ezres közönséggel, és úgy mondom neki:

– Arra nem is gondolsz, mi van, ha ez az egész csak ócska süketelés volt?

egy Fizzy

Körülbelül egy év múlva

Bocs, de kizárólag azt fogadom el, ha épp a pultos srácról szövögetsz erotikus fantáziákat. Máskülönben nincs rá mentség, hogy nem mondasz semmit! – Pislogok, és a velem szemben ülő Jessre meredek az asztal fölött. A barátnőm szavai mély, hipnotizált állapotból rángatnak vissza, amibe a martinimban úszó olajbogyót újra és újra és újra megkevergetve ringattam magam.

– Basszus, bocs! Egy kicsit elkalandoztam. Mondd el újra, légy szíves!

– Hogyisne! – emeli fel affektáltan a borospoharát. – Most már neked kell kitalálnod.

– Találgassak, miket tervezel a Costa Rica-i utazáson?

Bólint, és iszik egy kortyot az italából.

Egy ideig üres tekintettel bámulok rá. Ő és a férje, a drága jó River Peña között mintha valami állandó töltésű erotikus lézersugár vibrálna. Azaz teljesen nyilvánvaló a válasz:

– Szex a hotelszobában található minden egyes sík felületen!

– Az alap.

– Vadmacskaetetés?

Jess pohara megáll félúton a szája felé.

– Érdekes, hogy rögtön ez a második, amire gondolsz. Nem.

– Piknik lombházban?

– Pókok társaságában enni? Isten ments! – borzad Jess.

– Teknősháton szörfözni?

– Azt mélyen elítélem. Nem etikus!

Bűntudatosan pislogok rá. Úgy tűnik, még a Jess-szel való kötekedések máskor oly bőven áradó kútja is kiszáradt.

– Hát jó, más már tényleg nem jut eszembe.

Egy szemvillanásnyi ideig tanulmányozza az arcomat, mielőtt válaszol.

– Lajhárok. Egy lajhármenhelyet fogunk meglátogatni.

Eleresztek egy álirigy sóhajt, és már épp sikerül előkaparnom magamból némi energiát ahhoz, hogy őszintén tudjak áradozni, milyen fantasztikus utazásban lesz részük, mert tényleg örülök neki, amikor Jess átnyúl az asztal fölött, és a kezemre teszi a kezét, hogy elhallgattasson.

– Fizzy…

Lenézek ürülőfélben lévő martinispoharamra, hogy kerüljem aggodalmas, anyáskodó tekintetét. Amikor Jess anyukaarccal néz rám, azonnal rám tör a késztetés, hogy bocsilevelet írjak neki, bármin kapott is rajta.

– Jessica – mormolom felelet gyanánt.

– Mi van veled?

– Ezt meg hogy érted? – Pontosan tudom, hogy érti.

– Mi ez a fura hangulat? – Szabadon maradt kezével felém emeli a poharát. – Együttlét a neve a bornak, amit kértem, és nem tettél megjegyzést.

Grimaszolok. Fel se tűnt.

– Kihagytam egy ziccert.

– A pultos azóta bámul meredten, hogy beléptél, és te mégsem küldted át neki AirDropon a számodat.

Megvonom a vállamat.

– Vonalakat borotvált a szemöldökébe.

Amint e szavak elhagyják az ajkamat, egyformán döbbent tekintettel meredünk egymásra.

– Te most tényleg…

– Válogatok? – fejezem be elakadó lélegzettel.

Jess elmosolyodik, és kicsit enyhül a szeméből sütő riadtság.

– Hát ez az! – Még utoljára megszorítja az ujjaimat, aztán elengedi a kezemet, és hátradől. – Kemény napod volt?

– Csak nagyon sokat gondolkodtam – ismerem be. – Vagy épp túlgondoltam dolgokat?

– Jól sejtem, hogy Kimmel találkoztál ma?

Kim a terapeutám, akihez tíz hónapja járok, és reményeim szerint előbb-utóbb segíteni fog, hogy megtaláljam a kulcsot ahhoz, hogy újra úgy írhassak, pasizhassak, mint régen, és úgy összességében megint önmagam legyek. Kim feladata, hogy meghallgassa, hogyan szorongok a szerelem, a kapcsolataim meg a munkához szükséges inspiráció miatt – mert tényleg, őszintén a legkevésbé sem szeretném a legsötétebb gondjaimat Jess nyakába zúdítani (hiszen Riverrel lényegében még friss házasok), sem Alice, a húgom nyakába (terhes, és máris elege van túlaggódó férjéből, aki nem mellesleg szülész), és anyám nyakába sem (akit eleve túlságosan sokat foglalkoztat a családi állapotom; nem akarom őt is terápiára küldeni emiatt).

Ha a múltban hasonló elégedetlenség töltött el, mindig tudatában voltam, hogy idővel enyhülni fog. Az élet velejárói a hullámhegyek és -völgyek; a boldogság nem állandó, és nem is szükségszerű adottság. De ezúttal már közel egy éve belém költözött a reménytelenség. Az arcvonásaimba lassan belevésődik az állandó cinizmus. Az életemet eddig azzal töltöttem, hogy szerelmes történeteket írtam, és közben folyton a szívemben hordoztam a parttalan reményt, hogy hamarosan a saját love storym is elkezdődik, talán elég csak átlapoznom a következő oldalra. De mi lesz, ha ez az optimizmus esetleg végleg elhagyott? Ha elfogytak a lapok a történetből, és nincs következő?

– Úgy van, találkoztam ma Kimmel – felelem. – És kaptam házi feladatot is! – Előkapom a kis Moleskine füzetemet a táskámból, és sután meglóbálom Jess orra előtt. Ezek a színes naplók évek hosszú során át voltak az állandó kísérőim. Mindig nálam volt egy ilyen füzet, bármerre jártam, ezekbe írtam a könyveim tervezett cselekményét, vicces párbeszédkezdeményeket jegyeztem fel, és a lapjaikra skicceltem fel az utóbb talán hasznosnak bizonyuló képeket, amelyek rendszertelen időközönként felbukkantak a fejemben. A magammal hurcolt ötletfüzetet naponta akár hússzor, harmincszor vagy negyvenszer is elővettem, hogy belefirkantsak valamit. Állandó ötletforrásként használtam őket, ha megszorultam. Sőt, miután a románcra szakosodott agyi terület csikorgó gumikkal lefékezett odabent, több ezer végzős hallgató orra előtt, továbbra is mindig hordtam a táskámban egy kis füzetet, ne érjen felkészületlenül, ha váratlanul újra lecsap rám az ihlet. De egy idő után rá kellett döbbennem, hogy csak még jobban stresszel a látvány, akárhányszor szembesülök vele a táskámban. Ezért végül otthon hagytam a füzetet, a dolgozószobámban, hadd segítsen a porfogásban az íróasztalom tetején kornyadozó laptopomnak. – Kim azt mondta, újra hordjam magamnál a füzetet – mondom Jessnek. – Az a véleménye, hogy most már újra készen állok rá, hogy elviseljem azt az enyhe sürgetést, amit a nálam lévő füzet jelent, és már az is előrelépés, ha írok bele akár csak egyetlen mondatot, vagy lefirkálok egy gyors vázlatot.

Beletelik néhány másodpercbe, mire Jess felfogja a szavaimat. Az, hogy írok bele akár csak egyetlen mondatot, ott feszül közöttünk.

– Tudtam, hogy megrekedtél – nyögi ki végül a barátnőm –, de szerintem eddig a pillanatig gőzöm sem volt róla, mennyire súlyos a helyzet.

– Hát, nem egyik pillanatról a másikra történt. Egy ideig írtam, de nem volt túl jó semmi. Aztán aggasztani kezdett, hogy valójában inkább határozottan rémes minden, amit papírra vetek, amiből arra következtettem, hogy kiveszett belőlem az ihlet. A szikra. És arról, hogy kiveszett a szikra, az jutott eszembe, hogy talán azért, mert már nem hiszek a szerelemben.

Velem szemben Jess két szemöldöke egyre jobban összeráncolódik, míg beszélek.

– Nem arra kell gondolni, hogy egy reggel arra ébredtem, hogy öregem, a szerelem egy óriási hazugság! – Kiveszem az italomból az olajbogyót, a számba dobom, és a fogpiszkálóval Jess felé bökök. – Hiszen itt vagy te, az élő bizonyíték, hogy nem az. De vajon mikor fogom beismerni, hogy talán az én szerelmi életem sohasem lesz olyan, mint amilyennek eddig gondoltam?

– Fizz…

– Lehet, hogy egyszerűen kiöregedtem a sportágból.

– Mi van? Azt… – Jess pislog egyet-kettőt, aztán minden ellenérv elhal a nyelvén. – Hát, ez igazából nagyon jó metafora.

– A klasszikus „tyúk vagy tojás” dilemma: az írói erekciózavar miatt hunyt ki belőlem a romantikára való képesség, vagy a romantikus énem halála vezetett a konkrét erekcióm megszűnéséhez?

– Mennyi erekció egyetlen mondatban!

– Bárcsak a valódi is visszatérne… Vagy legalább valaki másénak örülni tudnék… – sóhajtom. – És miután ilyen hosszan szingli az ember, hirtelen már abban sem biztos, hogy egyáltalán képes-e még bármiféle kapcsolatra.

– Nem mintha valaha vágytál volna komolyabb kapcsolatra bárkivel – emlékeztet Jess. – Az a Felicity Chen, akit én ismerek, extrém sportként űzi a pasizást.

Újra rámutatok a fogpiszkálómmal, még nagyobb lendülettel.

– Pontosan! Ez egy másik nagy félelmem mostanában. Mi van, ha szimplán kimerítettem a helyi forrásokat?

– Helyi… forrásokat?

– Sokat poénkodtam azon, hogy nekem már megvolt San Diego megye minden egyedülálló férfija… na, meg akaratomon kívül néhány házasember is… de nem gondolom, hogy ez túlzottan távol állna az igazságtól.

Jess gunyorosat horkant a poharába.

– Jaj, ne már!

– Emlékszel például Leonra? Tudod, arra a pasira, akivel úgy ismerkedtem meg, hogy a lábamra borított egy nagy tálcányi görög salátát a szupermarket parkolójában?

– Leon, Santa Féből? – bólogat Jess, és belekortyol a borába.

– Na, és Nathanre, akivel meg egy vakrandin találkoztam?

Jess hunyorog.

– Mintha ez a név is rémlene…

– Na, hát ők ketten testvérek. Ikrek… Azért költöztek ide, hogy közelebb lehessenek a családjukhoz. Két hét telt el a két alkalom között – folytatom. Jess a szájához kapja a kezét, hogy fel ne nevessen hangosan. – Amikor Nathan belépett az étterembe, és odajött az asztalomhoz, azt mondtam neki: „Atyám, te meg mit keresel itt?”

Jessből feltartóztathatatlanul kirobban a nevetés.

– Ugyan már, biztosra veszem, hogy Leonnal állandóan ilyen helyzetbe keverednek!

– Persze, szerintem is, csak aztán egy hónapja egy Hector nevű sráccal randiztam. – Tartok némi hatásszünetet, hogy Jess is átérezze a következő kijelentésem súlyát. – Kiderült, hogy Hector az ikrek unokatestvére. Ő az a családtag, aki miatt közelebb költöztek.

Jess becsületére legyen mondva, hogy a nevetést, ami ennek hallatán kitör belőle, már inkább lehet nyögésnek tekinteni. Az ilyen buta fordulatokon régebben irtó jól szórakoztunk. Mindketten felhőtlenül hahotáztunk – és az ehhez hasonló randibalesetek idézgetése maga volt a mennyei móka számunkra. A sztorijaim, Fizzy kalandjainak újabb és újabb fejezetei, végtelen ihletforrást jelentettek mindkettőnknek – ha rémesen alakult is egy-egy találka, akkor is fel tudtam használni ötletként egy vidám jelenethez, vagy legalább sziporkaként visszatért valamelyik dialógusban. De az elmúlt időszakban csak annyi történt, hogy részben megírtam hat könyvet, aztán a cselekményben épp csak túljutottam a sorsszerű találkozáson, és aztán… semmi. A „Szeretlek” palotáig vezető utat lezárták az agyamban, és a torlasz mellé kiraktak egy Behajtani tilos! táblát. Most kezdem kapiskálni, miért. Mert akárhányszor meglátom, hogyan ragyog fel Jess, amikor River belép az ajtón, be kell ismernem, hogy én még sosem osztoztam ilyen oda-vissza tükröződő boldog szerelemben senkivel. Ez pedig az elmúlt időszakban egyre nehezebbé teszi számomra, hogy akár egyetlen hitelesnek ható sort leírjak a szerelemről.

Sőt, abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán tudom, milyen érzés a valódi szerelem.

Jess telefonja vibrálni kezd az asztalon.

– Juno hív. – Jess tízéves kislánya, a második legjobb barátnőm, emellett az egyik legelbűvölőbb kis emberi lény, akivel valaha összehozott a sors. A gyerekeket általában kissé rejtélyesnek látom, de Junót valamiért felnőttként kezeli az agyam… valószínűleg azért, mert okosabb nálam.

Intek Jessnek, hogy vegye fel nyugodtan. A szórakozott bámészkodás közben véletlenül összekapcsolódik a tekintetem egy férfiéval, aki pontosan velem szemben ül a pultnál. A maga könnyed és keresetlen módján fantasztikusan néz ki: kusza, sötét haja félig belelóg világos, átható tekintetű szemébe, és az álla vonala olyan éles, hogy le tudná vele vágni rólam a ruhát, miközben a nyakamtól lefelé haladva a testemet csókolgatja. A zakóját ledobta egy szék támlájára, széles vállán megfeszül az elegáns ing, amit kigombolt nyakkal visel – olyan ember zilált összbenyomását kelti, akinek rémes napja volt, és a szeméből áradó kiéhezettség mintha azt üzenné, hogy szívesen használna engem arra, hogy megfeledkezzen egy időre róla. Egy férfi, aki így néz, korábban úgy hatott rám, mint macskára a macskamenta. A régi Fizzy máris félúton járna felé.

Ám a mostani Fizzy bosszantóan nyeglén viszonyul a jelenséghez. Lehet, hogy egyszerűen üzemképtelenné vált a belső izgalmi barométerem? Megkocogtatom egy mentális reflexkalapáccsal, és magam elé képzelem a képsort, hogy megragadom Szexi Vezérigazgatót a nyitott gallérjánál fogva, és lerángatom a bárszékről, aztán a folyosóig meg sem állok vele.

De semmi.

Nézd már azt a szájat! Milyen buja! Mennyire csókra termett!

Még mindig semmi.

Visszafordítom a figyelmemet Jessre, aki leteszi a telefont.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Csak a táncot meg a focit kellene valahogy összehangolni – vonja meg a vállát. – Elmesélném, de a második mondatnál elaludnánk. Inkább térjünk vissza Hectorhoz, aki nem más, mint az unokafivér.

– Nem feküdtem le egyikükkel sem! – tör ki belőlem a vallomás. – Ahogy egy éve senkivel! – Néhány napja számoltam ki. De kimondva még így is rém furán hangzik.

Ahogy nyilvánvalóan hallani is fura lehet, mert Jess álla leesik.

– Hű.

– Nagyon sokan vannak ám, akik egy éve nem szexeltek! – tör ki belőlem védekezőn. – Ez tényleg ennyire megdöbbentő?

– Ha rólad van szó, Fizz, akkor igen. Vagy csak hülyéskedsz velem?

– Valamelyik este még pornót is néztem, de egyetlen ernyedt kis szikrát sem éreztem tőle. – Bánatosan lesütöm a szememet. – Szerintem elromlott valami a szerkezetben.

Jess aggodalmának mértéke hatványozódik.

– Fizzy, drágám, szerintem…

– A múlt héten átfutott az agyamon, hogy futok egy-két kört gumipapucsban, csak hogy emlékeztessem magam a szexhangokra. – Látom, hogy Jess homlokába lassan beleégnek a gondbarázdák, ezért gyorsan visszakozom. – Nyilvánvaló, minek kell most jönnie. A frufrunak!

Jess egy tizedmásodpercig láthatóan fontolgatja, hogy nem hagyja, hogy eltérjünk a témától, de aztán szerencsére hajlandó átszállni erre az új vonatra.

– Megállapodtunk, hogy az még a legnagyobb válság esetén sem megengedett. Nincs krízisfrufru! És bárhogyan győzködsz, az egyszemélyes barátnőbizottság úgyis megvétózza!

– Pedig képzeld el, milyen fiatalos lennék vele! Azonnal huncutnak és bármire kaphatónak látszanék.

– Nem!

Felnyögök, és inkább oldalra fordulok a bárban lévő tévéképernyő felé. Az iménti meccs véget ért, most híradó megy rajta. Odamutatok:

– A férjed van a tévében!

Jess kortyol egyet a borából, és felnéz a kétdimenziós Riverre.

– Sosem fogom megszokni.

– Azt a részét, hogy a férjed, vagy azt, hogy tévéműsorokban szerepel?

Jess nevet.

– A tévét!

Nem kell hosszan tanulmányoznom az arcát, hogy elhiggyem: az, hogy River a férje, olyan természetes, mint a lélegzetvétel. Azért van ez így, mert a tudomány, azon belül is River saját találmánya – egy speciális DNS-vizsgálat, amely a párok közti egyezéseket elemzi, és helyezi el a kettősüket az Alap, Ezüst, Arany, Platina, Titán és az egészen ritka Gyémánt fokozatú kategóriák egyikébe – elárulta, hogy ők ketten olyan jól illenek egymáshoz, hogy ennél jobban két ember nem is passzolhat.

Én pedig boldog vagyok, hogy segíthettem nekik. Jess eredetileg el sem akarta végeztetni ezt a DNSDuo nevű vizsgálatot, ami végül összehozta őket, csak fejet hajtott az akaratom előtt, amikor a kezébe nyomtam a tesztverziót. Hol maradnak ezért a jótettemért a karma által nyújtott pluszpontok? River egy évtizede folytatott kutatásokat a genetikai mintázatok terén, ezt ötvözte a romantikus kompatibilitásról szóló elméletekkel, így készült el az applikáció, és ezzel futott be a forgalmazó vállalat, a mostanra milliárddolláros Kromantika. Mára a cég vált a biotechnológia és az online randibiznisz legfényesebben ragyogó csillagává, és megalapítása óta River rendszeresen szerepel a híradásokban.

Szó, ami szó, előfordul, hogy fájdalmasan rétestésztaszerűvé válik a mondandója, ha egy beszélgetés során a kelleténél mélyebben elmerül a tudományos magyarázatba, de tény, hogy River módszere valóban megváltoztatta az emberek hozzáállását, és azt, hogy hogyan találnak rá a szerelemre. Amióta nagyjából három éve bevezették a piacra a DNSDuót, még a Tindertől is sikerült átcsábítaniuk egy tonna felhasználót. Vannak elemzők, akik szerint még a Facebookot is lenyomhatja a tőzsdén, miután bevezették a témába vágó legújabb applikációt, a Pairedet. Máris mindenki ismer valakit, akit a Kromantika segített hozzá, hogy társra leljen.

Mindez ámulatba ejtő, ám szerintem egy Riverhez hasonló ember számára, aki sokkal szívesebben töltené a napjait a laborban a páraelszívó előtt, mint a befektetői értekezleteken meg az újságírók kérdéseire válaszolgatva, ez a nagy felhajtás inkább teher lehet mostanra.

Ám az esti hírek tanúsága szerint már nem sokáig lesz az, mert a Kromantikát fel fogja vásárolni valaki.

– Mikor írják alá az adásvételt? – kérdezem Jesst.

Kortyol egyet a borából, és újra a képernyőre vándorol a tekintete.

– Előreláthatóan hétfő délelőtt.

Őszintén, nem sokat konyítok az ilyesmihez. A Kromantika vezetősége elfogadott egy ajánlatot, és most mindenféle jogi izmozás megy, amiből egy kukkot sem értek. Amit én leszűrtem az egészből: olyan gazdagok lesznek, hogy Jess nem hagyja, hogy ma este kifizessem a részemet.

– És hogy érzed magad?

Felnevet.

– Egyáltalán nem vagyok felkészülve arra az életre, ami várhatóan következik.

Rábámulok, és megpróbálom megfejteni ezt az egyszerű mondatot. Aztán átnyúlok az asztal fölött, és megfogom a kezét. A jobb csuklója belső felén ott a részegen született, rossz helyesírású tetkóm párja, egy Fleetwood Mac-szám sora. A Thunner only happens és a Wen it’s raining örökké összeköt minket. Csak akkor dörög az ég, ha esik az eső.

– Imádlak, Jess – mondom neki komolyan. – És rám számíthatsz, hogy elköltsük a zsiráf méretű pénzhalmot.

– Bőven elég lenne egy alpakányi.

– Merjen nagyot álmodni, Mrs. Peña! Például két alpakát!

Jess rám vigyorog, de aztán elhalványodik a mosolya, és megszorítja a kezemet.

– Hidd el, hogy a régi Fizzy vissza fog jönni! Higgy nekem, jó? – néz a szemembe. – Szerintem ez egyszerűen átmeneti időszak, és időbe telik, mire feldolgozod.

Újra a pultnál álló, zilált külsejű pasira nézek. Figyelem magam, kutatok az ereimben valami vibrálás után. Már egy halovány rebbenés is megtenné. Minden moccanatlan. Semmi. Elfordítom róla a tekintetemet, és lassan kifújom a levegőt.

– Remélem, igazad van.

Tartalom

előhang – Fizzy

egy – Fizzy

kettő – Connor

három – Connor

négy – Fizzy

öt – Connor

hat – Fizzy

hét – Connor

nyolc – Fizzy

kilenc – Connor

tíz – Fizzy

tizenegy – Fizzy

tizenkettő – Connor

tizenhárom – Fizzy

tizennégy – Connor

tizenöt – Fizzy

tizenhat – Connor

tizenhét – Fizzy

tizennyolc – Connor

tizenkilenc – Fizzy

húsz – Connor

huszonegy – Fizzy

huszonkettő – Connor

huszonhárom – Fizzy

huszonnégy – Connor

huszonöt

huszonhat – Fizzy

huszonhét – Fizzy

huszonnyolc – Connor

huszonkilenc – Fizzy

harminc

harmincegy – Connor

harminckettő – Connor

harminchárom – Fizzy

harmincnégy – Connor

harmincöt – Fizzy

harminchat – Fizzy

harminchét – Connor

harmincnyolc – Fizzy

harminckilenc – Connor

negyven – Connor

negyvenegy – Fizzy

negyvenkettő – Fizzy

negyvenhárom – Connor

negyvennégy – Fizzy

negyvenöt – Connor

negyvenhat – Fizzy

negyvenhét – Connor

negyvennyolc – Fizzy

negyvenkilenc – Fizzy

ötven – Fizzy

ötvenegy

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Kaushan Script – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License
Ysabeau – SIL Open Font License