A szerző előszava

Kedves Olvasó!

Különleges életrajzi könyvet tart a kezében, amit részben még maga a „főhős”, Pécsi Ildikó vetett papírra. Azért írom, hogy csak részben, mivel életének bizonyos szakaszairól Ildikó csak nekem mesélt, le nem írta. Persze ami a beszédet illeti, sokszor csak félig, rejtélyesen szólt egyes momentumokról, ezért időről időre kénytelen voltam kutatómunkába kezdeni.

Mire fel titkolózni? Erre könnyű a válasz: mindannyiunknak vannak titkai. De akkor miért akarta mégis, hogy majd egyszer mindez napvilágra kerüljön? Talán azért, mert így érthetjük meg az életét. Így kapunk tiszta képet arról, hogy ki volt valójában Pécsi Ildikó. Ebből derül csak ki, hogy az egykor fiatal, bohém, az élet minden percét élvező „szexibombi” színésznőcske, akiért a férfiak megőrültek az 1960-as években, hogyan válik hű feleséggé és olyan jelentős színésznővé, akinek halálával majd egy teljes korszak zárul le. Hogyan lesz egyáltalán színésznő a falusi kislányból, aki már háromesztendősen elárulja a nagy titkát a kertben a paprikáknak, akiknek énekel, táncol és szaval?

Sokan úgy hiszik, hogy Pécsi Ildikó élete nyitott könyv volt, miközben sok mindent magába zárt. Titkai most ebben az exkluzív könyvben látnak napvilágot.

Egyszer azt nyilatkozta, nem tudja, hogyan és miért, de neki mindig szerencséje volt. Azt hiszi – ezt mondta –, szerették őt az istenek. Az lett, ami mindig is szeretett volna lenni: színésznő. Megtalálta élete nagy szerelmét, akivel komolyan vették a házassági esküjükből az alábbi kitételt: „(… ) míg a halál el nem választ”. Élete végéhez közeledve aztán egy másik főszerep is jutott neki. Ahogy ő fogalmazott: „Öregkoromra én lettem a gonosz vén banya.” És milyen jókat nevetett ezen! De közben fájt neki, hogy azok, akik egykor szerették, most nem látják a valóságot. Hogyan is láthatták volna, ha Ildikó a külvilág felé ismét csak szerepet játszott… Csak a négy fal között mutatta meg, hogy mennyire össze van törve. „A közönséget nem érdeklik a valós könnyeid, csak az, amit a színpadon látnak” – tanította.

Eljátszotta hát ezt a szerepet is, amit úgy osztottak rá, hogy ő nem kérte.

Ebből a könyvből, amelyet Pécsi Ildikó kizárólag a halála után szánt kiadatni, valóban megismerhetik az életét. Pontosan úgy, ahogy volt.

Gödöllő, 2022. április 7.

L. Péterfi Csaba

I.

Vallom: az elmondottak hasznos történetek. Tanulni lehet belőlük, és az okos ember így tesz. Igaz, nem árt, ha néha tud a sorok között olvasni. Végtére is, nem kell fejjel menni a falnak, ha más már megtette helyetted!

Ha olvasol egy könyvet, megnézel egy filmet vagy előadást, jó eséllyel elgondolkodtat és orvosolja a bajodat, miközben megríkat vagy megnevetett. Kevés ennél nagyobb ajándék van. Szerencsés vagyok, mert az lehettem, amire vágytam: SZÍNÉSZ. Pontosabban: SZÍNMŰVÉSZNÓ. Csupa nagybetűvel, és ó-val a végén.

De kezdjük az elején!

Születtem Péchy Ildikó néven (igen, eredetileg „chy”-val) 1940. május 21-én, Polgáron, az emlékezés szerint hajnali kettő és három óra között. Szüleim: Péchy Géza és Vámosi Irén.

Nem sokon múlt, hogy a Miskolc–Debrecen útvonalon közlekedő autóbuszon jöjjek világra. Sőt, minden bizonnyal így történt volna, ha nem avatkozom közbe. Úgy volt, hogy a déli busszal indultunk a debreceni klinikára „megszületni”. Professzorostul, különszobástul vártak – ahogyan egy úri családban születni kell, ahogyan Péchy Géza, a Szombathelyi Dohánygyár igazgatójának (vagy beváltójának; ki tudja már, nem jegyeztem meg, nem volt számomra fontos) az unokájának világra kell bújnia.

Nem jól gondolják, hogy árokparton születtem, egy fa alatt… Pedig milyen jóízűen énekelhetném: „Hogyaszondja: árok partján jöttem én a világra, oszt nem szült engem az édesanyám hijába.” De nem, sajnos nem így történt.

Hogy akkor mégis hogyan? Elmondom! Végtére is, a történetet csak én tudom jól elmondani, ugyanis csak én rugdalóztam édesanyám pocijában, sőt, én indítottam be a szülést. Tehát fölszálltunk a buszra. Édesanyám begyömöszölődött – hasában velem – az egyik ülésre. Hiába voltam vízben (mindig imádtam úszni), kényelmetlennek és szűkösnek találtam állapotomat. Úgy döntöttem: leszállunk! Pontosabban, én. Mármint, én kiszállok.

Nagy kiabálás volt, nem értettem, mi történik. Később édesanya sokszor mesélte, hogy rúgtam-vágtam, szinte dörömböltem. Úgy, mint aki mindenáron ki akar jönni. De édes nem félt: ismerte a bábát, jó barátunk volt az orvos, és egyébként is, akkoriban természetes volt a faluban, hogy a kisbabákat a gólya hozza.

Szó mi szó: mire a busz pár perc alatt odaért a doktor úr házához, már a bába is megérkezett. Így jöttem világra.

*

A Vámosi család nagyon várta az érkezésemet. Ugyanez nem mondható el a Péchy famíliáról. Ugyanis, mint később megtudtam, helytelenítették édesék házasságát. A gyereket meg főleg! „Szörnyűség! Mezaliánsz! Elvenni egy iparos család lányát!” – mondták. Talán ha megérik, hogy főiskolás koromban Pécsire változtatják a nevem (akkoriban nem volt divatban a „chy”), megbékélnek, hiszen így aztán senki nem tudta volna, hogy micsoda szégyen érte a famíliájukat.

Ez az apró „ellenszél” sem tántorított el attól, hogy a „szentkeresztségben” – így mondták akkoriban – megkapjam az Ildikó Erzsébet Anna Mária Terézia neveket. Sokáig fel sem tűnt, hogy másnak egy neve van. Már iskolás voltam, amikor megkérdeztem, hogy nekem miért lett ennyi nevem. „Kislányom! Világháború volt, csak neveket adhattunk neked. Másunk nem volt! – felelte édesanyám. – Na meg az egyik nagyanyád Erzsébet, a másik Anna, nem sérthettük meg egyiket se!” – tette hozzá. Ezt értem, rendben van. De hogy került a listára Mária Terézia? „Mária Terézia az egyik legkedvesebb történelmi személyiségem, mindent elolvastam róla” – felelte. És hogy lettem Ildikó? Ígérem, ezt is elmondom…

*

Mi hárman nagyon boldogok voltunk együtt: Péchy Géza, Péchy Gézáné és Péchy Ildikó.

Csodálatos szüleim voltak. Rajongásig szerettem őket.

Édesanyám sokat követelt – ma már tudom, hogy szerencsés voltam, hogy ilyen következetes volt velem. Édesapa maga volt a zene, a játék, a humor. Édesanya maximalizmusa, édesapa bohémsága és művészi tehetsége keveredik bennem. Hálás lehetek a gólyának, hogy hozzájuk „dobott le”: arra tanítottak, hogy ami az én dolgom, azt végezzem el pontosan; arra, hogy életem minden pillanatában tanulhatok újat; hogy tennem kell azért, hogy elindulhassak az úton, ami az álmaimhoz vezet, és azért, hogy színésznő lehessek.

„Kislányom! Soha ne felejtsd el, minél ismertebb-sikeresebb leszel, annál szerényebb, udvariasabb légy! Köszönj előre, ha belépsz valahová, mutatkozz be, s ha azt mondják, ugyan, hiszen mindenki ismer, valld be: a szüleim neheztelnének, mert fentről figyelnek rám, és ez valóban így lesz!”

Nem tudom, mi lett volna velem, ha nem tanítanak meg a körülölelő élővilág szeretetére vagy a fegyelemre. Ha nem ajándékozzák nekem a nyugalom, a szeretet, az emlékezés örömét, a tűrni tudás kényszerítő erejét. Ha nem hagyományozzák rám a hitet. Nekik köszönhetem, hogy máig hiszek az égiek segítségében.

Édesapa ölelő karjában mindig harmónia vett körül. Olyan elmondhatatlan nyugalom, ami felnőttként is jellemezte a kapcsolatunkat.

„Ti, bohém Pécsiek, jó veletek élni, de vigyázni kell rátok” – mondogatta édesanyám.

A tehetségemet a Pécsiektől örököltem. Édesapám gyönyörűen zongorázott. Konzervatóriumot végzett, csodálatos volt, amikor leült játszani. Felejthetetlen estéket, nappalokat és mesélős éjszakákat töltöttünk el hármasban.

Édesanya mindig azt mondta: „Jobban szereted édesapát, mint engem.”

Ugyan, dehogy! Nem jobban, csak másképpen.

Nemegyszer mondogatta: „A sírás néha segít, de sok értelme nincs. Két lábon kell állni a földön. Célokat kitűzni, komoly akarattal, erőfeszítéssel, tudással elérni azokat. Soha nem feladni! Akarni, akarni, akarni! Bennünket, Vámosiakat a jóisten megáldott – vagy megvert – a borzasztó munkamániával. Így aztán én is munkamániás lettem.”

Gyerekkorom maga a csoda-varázslat. Szüleim a legcsodálatosabb emberek, akik örök szeretetben élték le az életüket. Édesapa és édesanya egymáshoz írt leveleit akkor olvastam el, amikor már egyikük sem volt köztünk. A legnagyobb nehézségek ellenére is a legnagyobb tisztelettel, szeretettel és szerelemmel beszéltek egymásról. Talán ennek a mintának köszönhetem, hogy Lajossal – „Édesjólajosommal” – mi is csodásan éltünk. De ne siessünk ennyire előre a történetben!

Nagyjából kétéves lehettem, és még egy pihécske hajam se nőtt ki. Miután senki nem foglalkozott vele, én sem tulajdonítottam nagy jelentőséget neki. Természetesnek vettem. Polgár kis falu, szeretetteljes szokásokkal. A szomszédok rendre hozták a szebbnél szebb masnikat, szalagokat a nem létező hajkoronámhoz. Édesanyám köszönő szavaira viszont elképedtek: „Kedvesek vagytok, de legközelebb hozzatok gombostűt is, amivel a fejébe rakhatjuk!” Eleinte rémülten néztek össze, aztán megszokták és megszerették családunk fekete humorát.

Hároméves koromra már a hajam is kinőtt, és ezzel a tudatom is megjött. Ekkor jelentettem be a kerti nagyközönség számára, vagyis a paprikáknak, legféltettebb titkomat: „PAPÓKÁK E SZÍNÉSZNÓ LESZEK!”

Történt mindez 1943-ban, a második világháború idején, amikor még nincs televízió, de a rádió is ritkaságszámba megy. A családunkban színész senki nem volt. Honnan vette ez a kislány a konyhakertben, hogy ő színésznő lesz?

Édesanyám később bevallotta, iskoláskorától arra vágyott, hogy egy napon lesz majd egy kislánya, aki színésznő lesz. Gyakran mesélt Kolbay Ildikóról, és mindig áhítattal ejtette ki a nevét: „Kolbay Ildikó! Nagyszerű színésznő volt, és gyönyörű!” – mondogatta. – Középiskolában Miskolcra adtak a szüleim az apácákhoz. Sokat vittek bennünket színházba, és Kolbay Ildikó volt Éva, a hősnő Madách: Az ember tragédiájában. Csodálatos volt! Gyönyörű, szép színésznő. Minden előadást megnéztem. Néztem, és arra gondoltam, hogy lesz egyszer egy kislányom, Ildikó, aki híres színésznő lesz. Sokat imádkoztam érte. Teljesült az álmom.”

Íme, nevem eredete sem titok többé. Kolbay Ildikó után lettem az, aki.

Háromévesen erről még semmit se tudtam, és csak feltételezem, hogy talán édesanya esténként a fülembe súgta, hogy egyszer majd nagy színésznő leszek. Nem tudom. Ekkor még csak a paprikák alkották a nézőközönségemet, nekik meséltem el a Piroska és a farkas történetét, és nekik énekeltem az Egy szisza, két szisza, száz szisza, hejjj kezdetű slágert, napjában vagy százszor. A mondatvégi indulatszót („hejj”) természetesen erősen mezzoszoprán hangon.

Hamarosan valós nézőközönségem is lett. Alig látszottam ki a földből, és már „bérért” meséltem a polgári vegyes boltban. Édesék szerint én voltam az első „bérharcos” (vagy ha jobban tetszik: „bélharcos”), hiszen az általam elmondott meséért a közönségnek fizetnie kellett. Mégpedig szigorúan csokoládéval. És ők fizettek! Polgáron igen népszerű voltam, komoly hallgatóságom gyűlt össze, ha édesanyámmal boltba mentünk. Felültettek a pultra, és rendelni lehetett, hogy mit adjak elő. Ének: „Egy szisza, két szisza, száz szisza hejjj!” – az említett előadásmódban. Mese: Piloszka és a falkasz – horrorisztikus rövidített változatban!

Gyorsan eljutottam odáig, hogy a „falkasz bekapta a nammamát! A falkasz kitátotta a száját, hogy bekapja Piloszkát, mile én, felszikoltottam: jajjjjj! Erre a falkasz megijjett, eszalatt… és én megkaptam a sokikát, és jól megettem”. Mindenkinek látnia kellett, hogy én vagyok a megmentő, tehát jutalmat érdemlek!

Hamarosan már bármelyik mesét képes voltam eljuttatni erre a végkifejletre! A Hófehérkében a sikolyom után a gonosz királynő rémületében felfalta a mérgezett almát, Jancsi és Juliska pedig kinyitotta a kemence ajtaját, és miután kitartóan jajgattam, a boszorkány ráült a lapátra, és boldogan berepült a kemencébe. Én pedig megkaptam a „sokikát”!

Az első igazi drámai szerepjátszásomat is a falánkságomnak köszönhetem. Sikeres alakítás volt, pedig nagy kísértésnek voltam kitéve. A jelenet címe: A csokigombóc és a vendégek. A felnőttek sokszor elismételtették velem, hogy nem szabad felfalnom a gombócokat; ha elfogy, holnap készít számomra édesanya újakat.

A verandán ültünk. Minden rendben ment: amit kaptam, megköszöntem, de a szemem le nem vettem a süteményestálról, amiről vészesen fogytak a gombócok. És akkor Nusi néni, édesanya nagynénje felemelte a tányérkáját, megfogta a villácskáját, és elindult a tésztás sütemények felé. Ekkor tört ki a botrány. Állítólag hihetetlen hang jött ki a számon: „Óóóóóóóó!” Nusi néni a süteményestál felé nyúlt. Eddig se szerettem őt túlságosan, de most kétségbeesve mondtam, sőt ordítottam a magam kis selypítő hangján:

– A tütemény! Jajj! A tütemény! Jajj, veszi mán, veszi mán!

– Ildikó! – szólt rám édesapám mosolygós szeretettel.

Szégyenkezve odabújtam hozzá.

Édesanyám nevelni kezdett volna, de mindenki nevetett. A zongora mellé álltam, és ügyetlenül elkezdtem püfölni a fekete-fehér billentyűket. Nem telt bele sok, hogy tragikákat megszégyenítő jajgatásba kezdjek: Jajjjjjjjjjjj!

Nusi néni így szólt:

– Gyönyörű… Egy tizenkét tagú görög kórus kutya füle Ildi baba óbégatásához képest.

Az asztalra borulva zokogtam: Megette… a gombócokat megette.

Mire felemeltem a fejem, eltűnt a „tüteményes” tál. Kétségbeesésemet látva nagy csönd támadt a szobában.

Édesanyám szólalt meg:

– Elvitte a… cica… a kutya!

Valahogy lekászálódtam a székről, elindultam az asztal körül, és egyszer csak megláttam a szalvétával letakart tálat az egyik ülőalkalmatosságon. Finom mozdulatokkal leemeltem a szalvétát, rámutattam a bűnjelre, majd szemrehányóan kérdőre vontam közönségemet: „A szisza?!… a kuta?!” A vendégek nevetésben törtek ki, és lemondtak a „tüteményről” a javamra.

*

A világháborúban születtem, de ebből nem sokat érzékeltem. Mégis árnyékot vetett az életünkre.

A front egyre közeledett.

Édesék úgy határoztak, hogy elindulunk a béke felé. Mielőtt útra keltünk volna, még búcsút vettem a görbeházai virágoktól. Lefeküdtem a fűre, és megbeszéltem a felhőkkel, hogy vigyázzanak a rózsámra. Igen, a rózsámra, mint Antoine de Saint-Exupéry A kis herceg című gyermekregényében: „(…) ő az, akit öntözgettem. Mert ő az, akire burát tettem. Mert ő az, akit szélfogó mögött óvtam. Mert róla öldöstem le a hernyókat (kivéve azt a kettőt-hármat, a lepkék miatt). Mert őt hallottam panaszkodni meg dicsekedni, sőt néha hallgatni is. Mert ő az én rózsám.”

És ott volt még valaki, akit nehéz szívvel hagytam magam mögött: Bundi kutyám. Csodás, selymes szőrű kuvasz. Az első kutyám. Bámulatos műsorokat adtunk elő: táncoltunk, a vállamra rakta két lábát, átöleltem és eltűntem a bundájában. De akkor ordítva búcsúztam tőle: bőgtem, vonszoltam összevissza, mígnem egyszer csak megállt, vállamra rakta a mancsait, a szemembe nevetett. Ott és akkor megértettem, hogy mit üzen: az én Bundim marad. Vár rám. Nagymamám és nagyapám megígérte: „Minden úgy lesz, ahogy itt hagytad, Bundás is várni fog!” Persze közben ők maguk azt hitték, most találkozunk utoljára. Ki tudja, hova keveredünk, mi hárman, a nagyvilágban…

Elindultunk a szabadságunk felé. Úttalan utakat hagytunk magunk mögött lovas szekérrel, teherautóval, gyalogosan. Édesanyám ölében, édesapám hátán utaztam. Az „utazás” legszórakoztatóbb része az éneklés volt, és mi mást énekelhettünk volna, mint az „Egy szisza, két szisza, száz szisza, hejjj!”-t. Mai napig elgondolkodtat, hogy miként gyűjtöttek annyi erőt, amellyel képesek voltak csodássá varázsolni a szörnyűségeket.

Emlékszem, az egyik éjjel szirénahangra ébredtünk. Nagyon féltem, amikor Isten szabad ege alatt, az óvóhelyre rohantunk. Mivel tél volt, és gyakran esett a hó, édesanyám és édesapám kitalálták, hogy én leszek a Hókirálylány. Jelmezem egy hófehér törülköző, amit középen kivágtak, és áthúztak a fejemen, majdnem a földig ért. Szőke hajamba fehér szalagokat fontak, és a szirénák megszólalása után hatalmas hófehér lepedőt emeltek a fejünk fölé, majd futni kezdtünk a határba.

Édesapa elöl futott, édesanya hátul tartotta a lepedőt. Úgy tartották, hogy mindannyian alatta legyünk.

Rettenetesen élveztem a jelenetet. Viháncolva rohantam előre-hátra a fejedelmi sátramban. Az égbolton ragyogó fények villództak, színes csillagok szaladgáltak összevissza, miközben hullott a hó.

– De gyönyörű, gyönyörű! – ujjongtam.

Édesék szinte egyszerre mondták:

– Tűzijáték, téged köszöntenek.

Rohantunk tovább.

– Engem? Zene is szól, de édesapa szebben zongorázik.

Édesapám nevetve felelt:

– Mert ez orgona!

Édesanyám folytatta:

– Sztálin orgonái, azok így muzsikálnak.

Hogy pontosan melyikben, arra már nem emlékszem, de valamelyik nagyvárosban kötöttünk ki. Elkaptak minket.

A főtéren hatalmas gimnázium állt. Az udvarra terelték be a nőket, férfiakat, gyerekeket. Ott, a téglalap alakú épület udvarán, a lépcső előtt álltak a felfegyverzett katonák, és a kőfal elé állították az embereket. Minket is. Sem jobb, sem bal oldalon nem volt már szabad placc. „Rendezőileg” a főszereplő helye volt már csak üres: a katonákkal szemben lévő kerítés előtt tátongott két üres hely. Oda állítottak bennünket, a fal elé. Édesapa és édesanya kezét szorongattam.

Bejött a parancsnok, a katonák felemelték fegyverüket.

Megijedtem, belekapaszkodtam édesanyám szoknyájába, akinek most eszébe jutott, hogy a lövések szív magasságban érik el az embereket, és én, aki a térdéig érek, talán életben maradhatok. Lehajolt értem, a szívéhez emelt. Édesapám, miközben azt mondta, haljunk meg együtt, átölelt bennünket. Micsoda szerencse, hogy akkor még nem tudtam, mit jelent a kifejezés.

A parancsnok felemelte a kezét. Kitéptem magamat édesanya karjából, odarohantam az egységvezetőhöz, és átöleltem a csizmáját. Pont addig értem, mint a lábbelije. A parancsnok lenézett rám. Rámosolyogtam, ő pedig magához emelt. Hosszan nézett, nem tudhatom, mit látott bennem.

Elindult édesanyám felé, majd átnyújtott neki. Édesanyám magához ölelt, a parancsnok távozni készült. Édesék szerint egy ezredévnek tűnt, míg a távolodó hátát figyelték, és míg meg nem fordult, és fel nem emelte a kezét, mire a katonák leengedték a fegyvert.

Megmenekültünk.

Folytattuk utunkat a hideg télben.

Már esteledett, amikor egy kis faluhoz értünk. Az egyik faluszéli házikó üresnek látszott. Édesapám bekopogott, de senki nem nyitott ajtót. Felnőtt fejjel sokszor gondoltam erre az elhagyatott házra, és elképzeltem, hogy mi történhetett a lakóival. Pozitív emberként viszont csak arra a következtetésre jutottam, hogy azok, akik egykor itt éltek, most valahol békében, szeretetben lehetnek együtt. Legalábbis ezt akartam hinni.

Bementünk, hogy ott húzhassuk meg magunkat éjszakára. Végre egy kis nyugalom, hitték a szüleim, és máris orosz katonák hangját vitte a szél. A szovjetek feltépték az ajtót, és három-négy katona rohant be az épületbe.

A félelem megelevenedik, ha visszagondolok a pillanatra, amikor kintről erőteljes férfihang ordít, idősebb katona jelenik meg az ajtóban. Amikor meglátott bennünket, hosszas magyarázkodásba kezdett. Megsimogatta a hajamat. Kézzel-lábbal próbálta megértetni magát: moja vnuk… unoka, drága kis unoka… dorogoj malenykij vnuk. Megértettük: kis unokája van.

Édesanyára mutatott:

– Moja gyevuska, Natasa. A lányom, Natasa.

Kezet fogott édesapával, mosolyogva kitárta az ajtót, majd – egy khoroshaja noch kíséretében – jó éjszakát kívánt. Szpasziba, köszöntük meg.

Lefeküdt az ajtó elé. Megértettük, vigyázni fog ránk, aludjunk csak nyugodtan, reggel továbbállhatunk, nem eshet bántódásunk. Így is történt.

Elértük az osztrák határt. A szüleim abban reménykedtek, hogy a határátlépéssel megérkezünk a várva várt szabadságba. Indult a vonat Bécsbe, fel is fértünk volna rá, de az én imádott, drága szüleim egymásra néztek, és egyszerre mondták: „Menjünk haza Görbeházára!”

Mert nekünk ez a hazánk. Nekünk itt élnünk vagy halnunk kell.

Testben összetörve-összefagyva, a szüleim mesékkel tartották bennem a lelket. Ölükben cipeltek, mert egyetlen lépést sem tudtam megtenni, mind a két lábam elfagyott. „Ildibildi [így becéztek a szüleim], nagyanyád, nagyapád meggyógyít majd!” – mondták. Én pedig hittem nekik, mint mindig. Véget nem érőnek tetsző kalandos utazásunk után valóban minden úgy fogadott otthon, ahogyan nagyszüleim ígérték.

Nagymamám a varázsfüveivel gyógyította meg a lábamat. Hamarosan újra talpra tudtam állni. Téli „kiruccanásunk” mégis örök élmény maradt: lábam elfagyása azonban részben végigkísérte az életemet, néha – alapvetően időskoromban – pokoli fájdalmat okozva.

*

Nemcsak a szüleim, hanem szüleim szülei is különleges emberek voltak. Nagyapámra, aki valódi ezermester volt, csodálattal néztem fel. A 20. század elején mesterlegényként bejárta Európát. Mestervizsgát szerzett mindenféle szakmából. Saját maga tervezte és építette a malmát, darálóját, kukoricamorzsolóját és olajütőjét Görbeházán. Bihar megye minden szegény emberét ismerte, név szerint. Tudta, hány gyerekük van, s véletlenül sem cserélte össze őket. Megérkeztek csépléskor, és bár tudták, mi lesz a válasz, mégis félve közölték:

– Vámosi bácsi, nem volt jó a termés.

Nagyapám rájuk nézett, nevén szólította őket, például így:

– Icsuné, hány gyereke is van, öt?

Az asszony bólintott: igen, öt. Nagyapám azonnal válaszolt:

– Vigyél ennyi és annyi zsák lisztet, és ne hálálkodj!

Icsu néni meghatódva mondott köszönetet, majd csendesen kérdezte:

– Vámosi bácsi, de ha nem lesz elég termés jövőre sem, akkor hogy fizetem ki?

– Majd akkor megbeszéljük, fiam!

Ilyenek voltak a nagyszüleim, még a következő esztendőre is levették a félelem terhét a szegények válláról. Az emberek szeretetének köszönhették, hogy habár a kulák időszakban mindenüket elvette az állam, a polgári házikót meghagyták, abban élhettek életük végéig.

Nagyanyám, Vámosi néni méltó asszonya volt hites urának, Vámosi bácsinak.

Minden évszakot imádtam Görbeházán. Legjobban talán a nyarat és az aratást. Hatalmas magtár volt, abba hordták a búzát, és én ugráltam a búzatengerben. Ráadásul szekéren hozták a görög- és sárgadinnyéket, hogy kellően hűvösön legyen, mert akkoriban még ismeretlen volt a hűtőgép. Én pedig őrült boldogan rohangáltam a nyakig érő hideg búzában, hogy levadásszam a dinnyéket. Nagymama gyakran hozatott ki velem dinnyét a szegény gyerekeknek. Mondanom sem kell, boldogan cipeltem ki. Hálásan köszönöm nekik, hogy belém nevelték – ahogy ma mondják – a szociális érzékenységet. Tőlük örököltem és tanultam a munka iránti szeretetemet, tiszteletemet, sőt a munkabírásomat is. Nagymamától a határozott természetemet.

A Vámosiak nem csak szorgosak és jószívűek, hanem vallásosak is voltak. Minden vasárnap jártunk templomba, a mise után pedig nálunk ebédelt a tisztelendő úr. Nagymamám megtanította nekem a szentek életét, oda-vissza tudnom kellett. Szerettem templomba járni, de nem az ott hallottak miatt, hanem a látványért. Gyermekfejjel úgy képzeltem, hogy ilyen lehet a színház. Belépni egy csodálatosan szép, díszesen festett építménybe. Egy szentélybe. A gyermek számára ez már önmagában csoda. Mindig alaposan szemügyre vettem a falfestményeket, miközben meséket szőttem magamban. Elképzeltem a szereplőket, azt, hogy kikkel mi történik. Egyik-másiknak nevet is adtam, és később már úgy köszöntöttem őket. Vidéken amúgy is csodálatos dolog templomba járni, különösen ünnepkor. Minden káprázatosan meg van rendezve, mindenki tudja a szerepét, és valamennyien benne vagyunk a játékban. Karácsonykor az éjféli misére a teljes falu kis lámpásokkal ment a templomba. A hóban a lámpás fénye visszacsillogott és beragyogott mindent. Mintha a csillagok leszálltak volna a falunkra. Részese akartam lenni ennek a csodának, de nem csak nézőként. Mivel tudtam, hogy pap nem lehetek, így eldöntöttem, apácának állok. De hogy mégsem gondoltam ezt igazán komolyan, arra a legjobb példa, hogy nagymamának volt egy különleges szárnyas tükre, amelyet úgy nyitottam ki, hogy sokszorosítson engem, így minden oldalról láthattam magamat. Körbe tettem a tükröt szentképekkel, és megalkottam a szentek történeteit, amiket nagymama tanított nekem. Egy egész „darabot” hoztam létre, amit egyszerre rendeztem, játszottam és néztem.

A gyerekkorom maga volt a megtestesült csoda, minden nehézség ellenére. Szabad lehettem, minden értelemben. A gyermek számára mégiscsak az a legfontosabb, hogy megadasson neki a szellemi szabadság. Ha nem korlátozzák a saját képzeletvilágát, az álmait; ha nem akarják a materiális világhoz kötni. Nekem ez megadatott: szárnyalhattam a saját képzeletbeli mesevilágomban. Drága nagyszüleim és szüleim meséi olyan képszerűek voltak pici gyermekkoromtól kezdve (magam előtt láttam valamennyi történetet), hogy megőriztem őket. Csak később, már felnőttként jöttem rá, hogy mit is köszönhetek nekik. A múló pillanatok megőrzése a színészmunka egyik alapvetése. Egyfajta munkaeszköz, sajátos fényképezés, amit egy belső rendszer vezérel. Meglátni valamit, és hagyni a képet benned élni, majd elővenni és átformálni. Ez a titok.

*

Életem következő meghatározó időszaka a gimnáziumi éveké, amelyeket a nyíregyházi Zrínyi Ilona Gimnázium növendékeként éltem meg. Tulajdonképpen itt indult a karrierem. Minden lehetőséget megragadtam, hogy szerepelhessek. Nem volt mit tenni, édesanyám megfertőzött a görög irodalommal. Klári néni, későbbi gimnáziumi osztályfőnöknőm mesélte, hogy az évnyitó után odamentem hozzá és megkérdeztem, hogy az iskola könyvtárában vannak-e görög drámák, és a pozitív válasz után már rohantam is oda. Ő pedig nem tudta mire vélni, hogy juthat ilyesmi egy első osztályos eszébe.

Jó tanuló voltam, színjeles minden tantárgyból, kivéve a matematikát. Tudtam, arra nem lesz szükségem. Természetesen már ekkor is „játszottam”, de csak azért tehettem meg ezt, mert a tanáraim lehetőséget adtak az önmegvalósításra. Leginkább imádott osztályfőnökömnek és magyartanáromnak, özv. Fehér Gáborné Margit néninek tartozom hálával, aki már elsőben kiválasztott a városi szavalóversenyre, amit aztán meg is nyertem. Így indulhattam a megyei fordulón, amit szintén megnyertem. Innentől kezdve az érettségiig minden szavalóversenyre engem indított az iskola. Sárdi Béla – becenevén Kefren – volt a művészettörténet tanárunk. 1957-ben az Arany János-emlékünnepély keretében a Szentivánéji álomból a mesteremberek jelenetét adtuk elő. Én játszottam Piramuszt. A jelmezeket a színháztól kaptuk meg, de a sisak, amit hordanom kellett volna, olyan nagy volt, hogy lötyögött a fejemen. Ekkor fogtam magam, és játszani kezdtem vele. Kellékként használtam. A nézők – szó szerint – sírtak a nevetéstől. Hatalmas sikerem volt. Aztán az évek alatt számtalan darabot adtunk elő. Miután én voltam a legmagasabb az osztályban, a legtöbb férfiszerepet rám osztották. Még A revizor Hlesztakovja is én voltam! Sőt, az egyik alkalommal a megbetegedett tanárom rám bízta a darab rendezését. Hatalmas felelősséggel járt. Ő a háttérből irányított, mondta, mit kell tennem, mit vár el tőlem. Tudtam, hogy azért bízta rám a munkát, mert hitt bennem, nekem pedig bizonyítanom kellett, hogy képes vagyok megcsinálni. Megcsináltam. Negyedikre végre először együtt játszhattunk a fiúkkal. Balassi Szép magyar komédiáját adtuk elő, és nagyon élveztem, hogy a sok férfiszerep után végre lányruhát ölthetek.

Szerettem a gimnáziumot, de nem csak ott szerepeltem. A legjobb barátnőmet is a gimnázium adta: Tomasovszki Katival örök életre szólt a barátságunk. Mindketten hívők voltunk, Kati napi szinten járt templomba. Emlékszem, egy alkalommal a templomban valamilyen ünnepség volt, ahol tudtam, hogy sok kispap vesz részt. Kati az első sorban ült. Én bevágtattam egy testhezálló ruhában, és végigvonultam egészen az első sorig. Halkan odasúgtam az atyának, hogy azonnal beszélnem kell a barátnőmmel. Leültem Kati mellé, és feltettem neki a nagy drámai kérdést: „Hogy vagy?” Aztán felálltam és kivonultam. Azt hiszem, feltűnő sikerem volt. Katit később állandóan azzal húztam, hogy csak vigyázzon a kispapokkal!

Ahogy már írtam: lánygimnáziumba jártam, a fiúk a József Attila Gimnázium tanulói voltak. De alkalmanként találkozhattunk. Például évente megrendezték a városi versmondó versenyt, és bizonyos ünnepeken – akárcsak ezen – mindig szerepet kaptam. Ilyenkor együtt ünnepelt a két iskola. Az egyik ilyen alkalommal – talán november 7-ét vagy április 4-ét ünnepeltük – ismét verset mondtam. Kiss József Knyáz Potyemkin című versét kellett szavalnom, aminek az első versszaka így hangzik:

Fekete vizeken – hali-hé-hali-hó!

Száll a Knyáz Potyemkin, a fekete hajó.

Süvítő szélvésznek a szemébe néznek

Jó hatszáz legények –

– Hali-hé-hali-hó! –

Természetesen a legnagyobb átéléssel mondtam el a mezőcsáti poéta rám bízott versét.

Másnap a gimnáziumba menet a József Attila előtt kint álltak a fiúk, és egyszerre kiáltották felém: „Hali-hé-hali-hó!”

Kihúztam magamat, és mint egy sikeres színésznő, diadalittasan folytattam az utamat. Ezt követően a „Hali-hé-hali-hó!” szállóigévé vált a diákok között Nyíregyházán, sokáig így köszöntünk egymás közt.

Fantasztikus tanáraink voltak. Egytől egyig segítettek abban, hogy azok lehessünk, akik lenni szeretnénk. Közülük a legcsodálatosabb, Margit néni több volt mint osztályfőnök. Ő volt a mi anyánk – egészen 1957 tavaszáig. Március 15-ére Margit néni javaslatára magunk horgoltunk kokárdát, természetesen a nemzeti trikolórral. De a piros-fehér-zöld színek kiegészültek a kokárda szélén feketével. Ezen az ünnepségen is mondtam verset, amit tanárom választott számomra.

Arany János Zách Klára című balladáját, amelynek utolsó négy sora így hangzik:

Rossz időket érünk,

Rossz csillagok járnak.

Isten ója nagy csapástól

Mi magyar hazánkat! –

A vers végén síri csend. Vártam a tapsot. Csend. Álltam fent a színpadon, és nem tudtam, mit tegyek. Szinte hallottam az emberek lélegzetét, a szívdobogásukat. Megdöbbentő élmény volt érezni a feszültséget. Egyszerre katartikus és félelmetes. Úgy hiszem, ennél szebben nem is lehetett volna kifejezni az együttérzést, mindössze fél évvel a forradalom után. Abban a csendben minden benne volt.

Margit nénit azonnali hatállyal elbocsátották. Pedig még külön küldöttség is ment Budapestre a Művelődési Minisztériumba, hogy ne küldjék el egy évvel az érettségi előtt. A küldöttségnek magam is tagja voltam: bizonyítani kellett, hogy tanárom nem a rendszer ellen nevel. Nem jártunk sikerrel. Az új magyar tanárunk Keresztes Andor lett, az osztályfőnökünk pedig dr. Margitics Gyuláné Klári néni. De mindketten pontosan tudták, mi Margit néni gyermekei vagyunk. Így, ha mi nem is találkozhattunk vele, ők folyamatosan tartották a kapcsolatot. Az instrukciói alapján tanítottak, így a háttérben mégiscsak ott volt velünk. De én voltam annyira csökönyös, hogy titokban eljártam Margit nénihez, aki felkészített a versmondó versenyekre, és persze a felvételire is.

Azt már mondtam, hogy a matematikát kivéve kitűnő tanuló voltam. Drága jó szüleimre nem hozhattam szégyent. Ők megbíztak bennem, és az én dolgom egyedül a tanulás volt. De egy tizenhét éves lányt már nem csak az iskola köt le. Mondanom sem kell, hogy egy fiatal gimnazista lány igazándiból csak egy valamire vágyik: az első szerelemre. Persze ebben is más voltam, mint a többiek. Nem érdekeltek a korombéli srácok. Addig, míg osztálytársnőim, ha tehették, a József Attila előtt billegették magukat, én másra vágytam. És egyszer csak az én életembe is beköszöntött az első nagy szerelem Váradi Attila személyében.

Alig múltam tizenhét éves, ő pedig már a huszonhetet is betöltötte. A sóstói strandon ismerkedtünk meg. Amint megláttam, azonnal tudtam, hogy kell nekem. Magas volt, sportos, jóképű és művelt. Nem kisfiú, hanem igazi férfi. Nem nehéz kiszámolni, hogy pont tíz évvel volt idősebb, mint én, így kezdetben titokban találkoztunk, miközben a szüleimnek azt füllentettem, hogy Katival tanulunk. De nem szerettem hazudni. Édesék mindig arra tanítottak, hogy bármi is van, mondjam el az igazat, mert ők csak akkor tudnak segíteni. Így egy nap eléjük álltam, és bejelentettem, hogy szerelmes vagyok. Amikor megtudták Attila korát, természetesen azonnal le akartak beszélni róla. Felesleges volt: hajthatatlan voltam.

Ha nem engedik, hogy vele legyek, akkor ott hagyom a gimnáziumot, fenyegetőztem. Tudták, nem viccelek. Nem álltak az utamba, nyilván azért, mert pontosan tudták, hogy abba a korba léptem, amikor egy lánynak nővé kell válnia. Mindegy, hogy mit tesznek. Attila vagy más, de valaki ott lesz az oldalamon. Így legyen inkább egy olyan, aki nekem a legjobb. Nála jobb első szerelmet el sem tudtam volna képzelni.

Hálás vagyok a sorsnak, hogy Attila volt az első minden tekintetben. Az övé akartam lenni, mindenestül. Édesanya talán kissé megrémült, amikor bejelentettük, hogy eljegyeztük egymást. Mert az természetes volt, hogy amint betöltöm a tizennyolcat, feleségül megyek hozzá.

Édesék csak annyit kértek, hogy az érettségit tegyem le, majd a felvételi legyen meg. Utána visszatérhetünk az esküvő kérdésére. Természetesen elfogadtuk a kérésüket. Tisztában voltam vele, hogy most nem bukhatok el, így még jobban koncentráltam a tanulásra. Jeles érettségit kell produkálnom. Így is történt. A két feltétel közül az egyik teljesült. Természetesen Attila is tudta, hogy a Színművészetire készülök, és megpróbált lebeszélni. Lehet, hogy sejtette, a felvételem a kapcsolatunk halálával járna. Én ezt máshogy láttam. Azt hittem, szerelmünk van olyan erős, hogy semmi és senki nem tudja elválasztani. Éljek én a világ egyik, ő a másik pontján, akkor sem. Egyszerre akartam színésznő és Attila felesége lenni. Csak erre a kettőre vágytam.

1957 februárjában az egyik lapban olvastam, hogy egy új magyar filmhez keresnek fiatal lányokat karakterszerepre. Azonnal jelentkeztem. Egy matrózblúzos képet küldtem magamról. Másom nem igazán volt. 1957. március 25-én levelem érkezett a Magyar Filmgyártó Vállalattól: „Személyes bemutatkozás végett kérjük mielőbb bennünket felkeresni. Érkezéséről értesítsen, útiköltségét megtérítjük.” Aláírás, Nagy Gyula felvételvezető.

Életem egyik legszebb pillanata volt ez. Már elképzeltem, ahogy ebben a filmben szerepelek, felfedeznek és egy csapásra felvesznek a főiskolára is.

A film címe A tettes ismeretlen, és mint megtudtam, olyan hatalmas színészek játszanak benne, mint Tolnay Klári, Páger Antal vagy Mezey Mária. Istenem, ha ezeknek a színészeknek egyszer a közelébe kerülhetnék!

A próbafelvételre alaposan felkészültem: verseket tanultam, de leginkább magamon akartam változtatni. Mindössze tizenhat-tizenhét éves voltam, muszáj volt, hogy idősebbnek, komolyabbnak nézzek ki. Nem láthatják rajtam, hogy szétszórt tinilány vagyok. Édesapám kísért fel, nem mertek egyedül elengedni. Gondolom, maguk sem tudták, mik történnek egy ilyen próbafelvételen. Ráadásul Budapesten!

A próbafelvétel jól sikerült, legalábbis úgy éreztem. Rengeteg fotót készítettek rólam. Egyik-másik kissé pikánsra is sikeredett. Akkoriban botrány keletkezhetett volna abból, hogy egy fiatal lányt majdnem csupasz háttal fotóznak le. Jelentem, volt rajtam fürdőruha, csak a fotós ügyesen álcázta. A férfi, aki a képeket készítette, folyton azt mondta, nagyon jól fotózható lány vagyok. Reménykedtem, hogy megkapom életem első filmszerepét. De az álom még nem vált valóra: Moór Marianna kapta a szerepet. Ildikó szerepét. Szerencsére.

Ki tudja, mi történt volna, ha bevesznek. Talán az egész színészi pályától elijesztett volna. Lehet, túl korán tapasztaltam volna meg, hogy mivel jár egy forgatás. De az is lehet, hogy még nagyobb kedvvel indultam volna neki a pályának, és teljesen más kép alakult volna ki rólam. Nem tudom, csak azt, hogy sokkal jobban munkált bennem a vágy ezek után, hogy színésznő legyek, és egyszer majd olyan óriásokkal játszhassak együtt, mint akik A tettes ismeretlenben szerepeltek.

Beadtam a jelentkezésemet a Színművészetire.

Kétfordulós felvételi várt rám.

Kati barátnőm kísért el az első rostára, amelyet a Debreceni Nemzeti Színházban tartottak. Miután mindketten hívők voltunk, az első forduló előtt együtt mentünk be a templomba imádkozni, és segítséget, erőt kérni. Berényi Gábor, a színház akkori főrendezője vezette a felvételit. Amint végeztünk, rögtön állást ajánlott. Elmondtam neki, hogy az én célom a főiskola. Mondta, ha nem vesznek fel, leszerződtet, de úgy gondolja, fel fognak venni, és a Színművészeti Főiskola elvégzése valóban könnyebb út ahhoz, hogy országosan ismert színésznővé váljak. Bár, ha valamiért mégsem sikerülne a felvételi, azonnal leszerződtetne, tette hozzá.

Hamarosan megkaptam a levelet, amelyben az állt, hogy továbbjutottam és folytathatom a felvételi eljárást. Édesapám értett hozzám, nyomban leült a zongorához, és a kisbabakorom óta imádott Blaha Lujza-dalt kezdte el játszani: Egy szisza, két szisza, száz szisza, hejjj!

Édesanyával együtt nevettünk; már egyáltalán nem izgultam.

– Összeállítottam néhány dalt, amit jól tudsz és szeretsz énekelni – mondta édesapám. – Biztosan lesz egy zongora meg egy énektanár. Te dalra fakadsz, és minden rendben lesz – folytatta. – Legfeljebb elénekled a „Sziszát”. Aztán a következő versekkel, monológokkal, prózai anyagokkal nyugodt lehetsz, felkészültél, Margit néninek hála!

Igen, a Színművészeti Főiskolára is Margit néni készített fel. Imádtam a balladákat. Nagy kedvencünk, Arany János Ágnes asszony című verse is felkerült a listámra. Rendhagyó produkció lett belőle. Az „Óh, irgalom Atyja, ne hagy el” minden versszak végén ismétlődik. Én azonban azt találtam ki, hogy a lepedőt mosó falusi asszony ne csak puszta refrénként mondogassa ezt, hanem tükrözze a pillanatnyi elmeállapotát. Hol nevetett örömében, hol sírógörcsöt kapott, máskor hisztériás fohászként csendült fel.

A felvételire egy kézzel írott levelet is küldenünk kellett. Az alábbiakban fogalmaztam meg, hogy miért gondolom, hogy a Színművészetin van a helyem:

Tisztelt Felvételi Bizottság!

Péchy Ildikó vagyok, a Nyíregyházi Zrínyi Ilona Gimnázium tanulója. Gyermekkori álmom, hogy színésznő legyek, és mindenáron az is leszek! A gimnáziumunkban a felvételire való ruha a gimnázium egyenruhája, sötétkék szoknya fehér matrózblúzzal, így nekem ebben kötelező a felvételire menni. Szeretném figyelmükbe ajánlani, hogy vegyenek fel. Azonnal, mert ha nem, én kilencvenéves koromig minden évben jelentkezni fogok. Tessenek elképzelni, milyen borzalmasan nézek majd ki a felvételin sötétkék rakott szoknyában és matrózblúzban!

A felvételire 1958 júliusában került sor. Nyíregyházáról az éjszakai vonattal indultam, és szüleim direkt hálókocsit foglaltattak, hogy kipihenten érkezzek Pestre. Mondanom sem kell, annyira izgultam, hogy alig tudtam aludni. Ráadásul a hálókocsiban a legfelső ágy volt az enyém, ami egy majd’ százhetvenöt centis lánynak nem éppen ideális. Ugyanis félálomban majdnem leestem. Nagy nehezen végül sikerült elaludnom, de akkor viszont olyan jól, hogy nem vettem észre, amikor bezötyögtünk Budapestre. Már majdnem kitolták a vonatot, amikor leugrottam róla. Természetesen a holmim egy részét a szerelvényen hagytam. Így indultam neki a felvételinek.

Abban az évben hatezren jelentkeztek színészszakra. Az első napon csoportokra osztottak minket. Én egy húszfős csoportba kerültem: tizenhat lány és négy fiú. Ez volt a felvételi előkészítője. A mi csoportunknak Gosztonyi János volt az előkészítő tanára. Mondták, ez a felező, vagyis minden második kiesik, bár jobban hangzik, ha azt mondom, hogy minden második továbbjut. Persze azt elfelejtették hozzátenni, hogy ez nem csoportonként értendő. Szörnyen éreztem magam. Azt gondoltam, semmi esélyem arra, hogy továbbjussak. Életemben először nem hittem magamban. Gosztonyi pedig nem kímélt minket. Úgy is fogalmazhatnék, hogy mindent megtett annak érdekében, hogy egy cseppet se érezzük jól magunkat. Ráadásul még meg is fáztam. Pesten rokonoknál laktam a felvételi ideje alatt, akik szerettek volna nekem mindent megmutatni. És lássuk be, Pest azért mégis más, mint Nyíregyháza. Itt zajlik az élet. Mozik, színházak, klubok, szórakozóhelyek. Olyan jól sikerült a szórakozásom, hogy a felvételire teljesen elment a hangom. Szentül meg voltam győződve arról, hogy kiestem. De nem. Bekerültem a legjobb háromezerbe. Irány tovább a második rosta!

Ekkor Gellért Endre rendező volt a vizsgabiztos. Természetesen nem a gimnáziumi matrózblúzban és szoknyában mentem a felvételire, hanem a rokonaimtól kapott elegáns rózsaszín ruhában.

Gellért három verset kért tőlem. Elsőként a Zách Klárát választottam. Tudtam, abban jó vagyok. Ezt követte a Szakítás, majd Áprily Lajostól a Március. Mindhárom versem jól sikerült, megkönnyebbültem. Aztán hirtelen egy éhes medvét kellett alakítanom, amit csak a szememmel játszhattam el. Hogy őszinte legyek, egyáltalán nem emlékszem arra, hogy mit csináltam. Majd keringőznöm kellett a Kék Duna keringőre, amit élveztem. Épp egy piruettet csináltam, hogy lenyűgözzem a zsűrit, amikor Gellért hirtelen rám ordított, hogy medveként táncoljak tovább.

Háromezerből beletáncoltam magamat a legjobb negyvenbe.

A harmadik rostán döbbentem rá, hogy nem akármilyen csoporttársaim vannak a felvételin. Latabár Kálmán fia, Sinkovits Imre öccse. Velük kell felvételiznem?! Ott ültünk és várakoztunk, amikor hozzánk léptek a másod- és harmadévesek. Kérdezték, kinél tanulok. Nem értettem a kérdést. Majd amikor kiderült, hogy honnan jöttem, és tényleg nem protekcióval, mondták, biztosan nagyon tudhatok valamit, ha idáig eljutottam. Megnyugtattak: elsőre senkit nem vesznek fel, kivéve, ha protekciós, vagyis, mondjuk, Básti tanár úrhoz vagy Jancsó Adriennhez jár különórákra. Egy első- és másodéves rendezőfiú megnyugtatott: ha idén nem sikerülne, jöjjek vissza jövőre, mert ha már idáig eljutottam, emlékezni fognak rám. Ne adjam fel. Nekik is második vagy harmadik alkalommal sikerült bejutniuk.

Harmadik voltam a sorban a negyvenből. Amikor bementem a terembe, Gellért Endre is ott ült, mellette pedig Básti Lajos. Tudtam: elvesztem. Nem vagyok tanítványa, nem vagyok senki. Hittem a tehetségemben, de ide kevésnek bizonyult. Gellért ismét a Márciust kérte tőlem, amit rosszul mondtam. A végén megráztam a fejem, mire Gellért hozzám fordult:

– Maga szerint ez rossz volt?

Bólogattam.

– Igaza van. Nagyon rossz volt, csak azt nem tudom, hogy miért. Kap még egy lehetőséget. Szavalja el a Szakítást.

Nem tudom leírni, hogy mit éreztem. Csak az járt a fejemben, hogy most sikerülnie kell, ettől függ minden, amire hároméves korom óta vágytam. Ott ült a vizsgabizottságban Olthy Magda, a főiskola akkori igazgatója is, aki csak ennyit fűzött hozzá:

– Na, kislány, így kellett volna kezdenie az előbb is.

– Rendben van, kimehet, várakozzon. Az eredményt a legvégén fogjuk megmondani – szólalt meg Básti.

Annyira izgultam, hogy kifelé menet megbotlottam egy hosszú kábelben, a reflektor zsinórjában. A reflektorlámpa közvetlenül Básti mögött állt. Ahogy a zsinór beleakadt a lábamba, magammal húztam, ezzel pedig jött a reflektor is. Lelki szemeim előtt már láttam, hogy mindez rádől Magyarország legnagyobb színészére. Így is történt volna, ha nincs egy harmadéves fiú a teremben, aki még időben elkapta a lámpát. Ekkor megszólalt Básti:

– Ha kérhetem, még ne tegyen el láb alól. Legalább az eredményhirdetést várja meg vele.

Alig vártam, hogy kiérjek a teremből. Ahogy becsuktam magam mögött az ajtót, zokogásban törtem ki. Kész, vége. Kirúgtak. Mindenki azt kérdezte, hogy mi történt, de úgy sírtam, hogy képtelen voltam megszólalni.

Eljött az ítélethirdetés pillanata: „Az idei tanévet huszonkét leendő növendék kezdheti meg!” Csak azoknak a nevét olvasták fel, akiket felvettek. Sorolták a neveket, a tizennyolcadik után már egyre jobban szorult a gyomrom. Tizenkilencedik név, nem én vagyok. Huszadik, huszonegyedik, ezek sem. Nem vettek fel.