GULÁCSY IRÉN

HAMUESŐ

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ FEJEZET

A virradat már kibontotta vörös szélvitorláját a templomtorony mögött. A tehénistálló édeskés párát szűrt a ritka levegőbe. Veron hibbanva indult egy teli sajtárral a ház felé. A tornáclépcsőnél megállt. Lerúgta papucsait. Mezítláb lépdelt föl az ámbitusra. Szemtelenül és éheskedve nagy sereg galamb tolongott utána.

Az asszony bárddal faragott, csupa csont, csupa szöglet arcában megenyhültek szigorú, sötét szemei.

– Ó, bizony, mert még éhen haltok! – vetett egyet a vállán. A tornácszöglethez indult a szakajtókosárért. De félútban megállt. A hárságy nagyot roppant mellette. Csapzott hajjal, elejtett szájjal az ura aludt rajta. Kemény, barna arca elfolyt a nehéz, italos álomban. Aprókat nyögött, mint a lidércszállott.

Veron szikár vállai megrázkódtak. Arcát az összenőtt, mindég dacos szemöldök alatt hirtelen elfutotta a tűzláng. Meztelen, hosszú nyakán hirtelen kifeszültek az inak, lapos, kemény szája szóra mozdult. Aztán csak megint vállat vont, megoldotta a kötöjét, és ráborította a boros ember ábrázatára.

– Jól kezdődik a bíróság! – dünnyögte a fogai közül.

Az alvó hangosat horkant. Fal felé dobta magát. Elhajított ökle oldalba érte az asszonyt.

Veron száján kiszaladt a szitok:

– Ni, az oktalanja! Már még álmában is vagdalkozik!

Sietve kapta a szakajtót, szórt a galamboknak. Az örvessel megcsatázott, az mindent elfalt volna a többi elől.

A heteslegény a kút mellé taszította a tejeskordét.

– Mozogj, te! Ne aludj! – szólt oda neki, éppen csak hogy egy percre se maradjon sürgetés nélkül a cseléd. Aztán kannákba öntötte a tejet. Szaporán locskolt a sűrű, meleg fehérségben. Az utolsó kannánál fölkapta a fejét, körülnézett.

– Napam hol őgyeleg, hogy színit se látni ilyenkor?

A fiú kölletlenül himbálta magát otromba csizmáin.

– Az istállóban maradt. Biztosan a ládám matatja megint! Mert nem nyughatik...!

Veron meglepődve pillantott föl.

– Hát te? Mit suttogsz itt, hogy szavad se hallom?

A legény kabátujjával szétfente gyér bajuszkáját. Kurta orra alá dohogta:

– Nem kiabálhatok, mikor bíró uram alszik.

– Bíró? – szikrázott föl egyszerre Veron, mint valami megpiszkált zsarát. – Bíró! Ó, ó! Hogy vinné el a kánya a bíróságtokat! De nagyra vagytok vele! Apám tizenöt esztendőn át viselte a botot, mégse hallottam annyit, mint itt tegnap óta! Bíró – rágott rá még egyszer a szóra, és hosszú, barna karjait az alvó felé vetette. – Szép bíró, mondhatom! Ehol e! Nem püspök, nem beteg, hogy az ágyat nyomja világos virradattal!

Menyhért nagyot mozdult a nyoszolyán.

– Az ámeneteket...!

A legény két válla közé kapta a fejét, iparkodott kifele a kordéval. Veron villogó szemmel nézett vissza az eszmélőre.

– No! Mi lesz!? – kérdezte nyersen.

Az ember fészkelődött, de a súlyos álom újból hanyatt lökte. Még mélyebb lélegzettel kezdte szedni a levegőt, mint aki csak most jött az ízére. Erre sarkon fordult, úgy vágta be a konyhaajtót, hogy a szegről a rosta széles ívben az udvarra repült. A csattogásra a csordás kürtje adott harsány feleletet. Nagyot bődült.

Ezúttal már csakugyan felült az alvó. Rekedten ásított, hosszan kinyújtózott. Vállán keresztül megropogtatta alvásban elzsibbadt lapockáit. Öklével látást dörgölt véres szemeibe, aztán meghallgatózott.

Honnan is szólt a tülök? Mintha nem akarna kétséget hagyni a kérdésre, a kürt megint felbömbölt, hosszan, dacosan.

Menyhért súlyos ökle lezuhant a nyoszolya szélére.

Most már biztos volt abban, amit gyanított. Az apósa kapujában fújta a csordás!

Egy megrugdalt gyerekkor, üldözött, keserű évek sok hasztalansága ingerkedett, rikoltott vissza reá a sivalkodó hangból. Mikor a kálvinista ökrösgazda apját, pápista anyját büntette le rajta a keveredést nem tűrő, kegyetlen alvég és felvég. Ez az ősi ellenségeskedésbe üszkösödött falu, mely éppoly konokul kitartott a maga hagyományai mellett, akár a kétféle jószága, mely hasztalan járt külön legelőre, mégis évszázadok óta ugyanazon egy nyomásba hágott.

Csákán község őslakói hajdú telepesek voltak. Az örökkévalóságán szögecselő hatalmat nyugtalanította a kóbor, izgága nép, úgy próbált hát szabadulni tőle, hogy földet adott neki a lapos Ér-zugban, ahonnét aztán kora ősztől késő tavaszig nem is mozdulhatott ki eleven lélek.

Bezárva és elszigetelve így megcsitult idők múltán a szilaj vér. Kénytelen-kelletlen földbe akasztotta feszülő izmait a kelepcébe fogott, fészkelődő hajdú.

A szűz ölű föld termékeny élettel fizetett a kemény törésért. A hegyoldal szőlőt csordított a folytonos kenyérre, vasszorgalmú, bivalyerejű csak-azértis-népet neveltek dacból a szétmálló rögök.

Elnyújtózott aztán ez a kis kálvinista folt a véres körömmel hasított szántáson, mint valami leszakíthatatlan ölelés, míg a növekvő hajdúsziget elé kerítést nem vont a papi birtok.

Az uradalom kultúrát, idegen, gyűlöletes földbontó szerszámokat hurcolt be, lecsapoló árkai fölitták a lápot, mely az őslakókat külön országló kiskirályokká tette. A hajdúk visszavicsorodtak a kelletlen jövevényre. Egyetlen munkást se kapott a domínium a csákániak közül. Túl a Dunáról kellett pápista telepeseket hoznia, kik aztán lovaikkal, tarka marháikkal gyorsan meglepték a felszabadult lapos területeket.

A két nép közt megindult a háborúság. Az őslakók "jöttmenteknek" gúnyolták a telepeseket. A szabad ember lekicsinyelte bennök a jobbágyot, a református a pápistát, a fehér magyar jószágot tartó ökrösgazda a tarka barommal járó, bérbe fuvarozó "furikosokat". Nem szűnt ez a föld hátába ültetett népviszketeg akkor se, mikor a pápisták gazdákká tollasodtak zsellérsorból. Hasztalan egyesítették közigazgatásilag egy községgé a két telepet, az összeépülés se temette be a lelkek nyitva maradt árkát.

A Viharfúvó Bass család legrégibb fészekalja volt a falunak. Hetvenkedő gőgjében egyenesen Csákán vezértől származtatta magát. Emberemlékezet óta a Bassok adtak bírákat a községnek, míg Menyhért apjánál hirtelen kihagyott a láncszem. Viharfúvó Bass András a maga mindenhatóságának tudatában olyasvalamit mert, amire Csákánon addig nem akadt példa.

Pápista lányt vett feleségül!

A viszálykodó falusiak lelkén kiújult a gyűlölet sebe. A "furikosok" az asszonyt üldözték, amiért reformátussal szentségtelenítette el a templom küszöbét, az ökrös "csigák" pedig a renegát Andrást buktatták ki csúfosan a bíróságból. Fiát a többi gyerek ökle elől messze városba kellett vinni iskolába, a bírói botot pedig a Dombi dinasztia ragadta magához.

Kivert maradt Bass Menyhért az apja halála után is. Se ökrösök, se furikosok nem vették be soha. Hiába tanult a városban, hasztalan volt a név, a vagyon, az eredet bélyegét nem felejtethette semmi. Ám a fiatal paraszt lobogó becsvágya nem fáradt bele a küzdelembe. Szívós daccal, fogcsikorgatva ragadott meg minden módot az előrejutáshoz. Elszerette kitagadáson, családi háborúságokon keresztül is Dombi egyetlen leányát. "Egyszál pendelyben", móring nélkül, csak azért is feleségül vette.

Apa lett a kiüldözöttből, sőt ha a gyermekágyas asszonyok lázréme el nem pusztítja a menyét unokástól, nagyapa. Mégis, egy egész világnak kellett lángra lobbannia, egész országnak sarkaiban meginognia ahhoz, hogy a sors ökle végül széttenyerelhessen Csákán község hajthatatlan népe közt. A falu öreg jegyzőjét menesztették, új emberek új csengésű beszéde verte föl a községháza lomha, büszke csöndjét. A nép előbb rádöbbent, aztán vállat vont. Nem értette. Az új jegyző tolmács után nézett.

Most derült föl a Belényesen tanult Bass Menyhértnek! A fajtája öklétől meglékelt gyermekkoponyában szívós emlékezéssel kapaszkodott meg annak idején az idegen szó. A dob perdülésére állva maradt a tornácon. Sokáig, mereven bámult az áldozó napba.

Másnap jelentkezett.

Tolmácsból bennfentesig már rövid volt az út. Aztán Dombinak föllegzett be hamarosan. Az új bíróválasztásnál Viharfúvó Bass Menyhért lett a hivatalos jelölt.

A falu csak nevette eleintén. Hadd kakaskodjék, majd leszáll a palánkról! Az ökrösök Dombi mellett verték a vasat, a furikosok az öreg jegyző, Südy Sándor köré gyürkőztek. Ezen meg Bass Menyhért nevetett ínye látszó, dacos nevetéssel. Nem szólt semmit, csak a nadrágszíját szorította beljebb egy-két likkal.

A döntő napon aztán elakadt a nevetés. A két másik jelöltet váratlanul visszavetették "formai hibák" miatt, Menyhért pedig választás nélkül, egy szavazat nélkül bevonult a rég áhított hatalomba. Azon az éjszakán dúlásig mérte az ingyenbort a zsellérnépnek a szőlőpincénél.

Az előző éjjel duhaj tivornyája átfutott egy pillanatra az ébredő ember emlékezetén. Összeráncolta borzas szemöldökét, nagyot ordított:

– Marci, hé! Ide gyere!

A csordás – keménykötésű, kurta kis hajdú – nagy csizmáival átkótogott az úton, benyitott.

– Adjon isten, gazd'uram.

– Hát gazda vagyok én neked? Mi? – rivallt rá Menyhért, végiglódítva a subát a padon.

Az ember pislákolt, majd rábólintotta nehéz, szögletes fejét:

– Az a! Nígytehenes gazda.

– Aztán az ébresztő kinek dukál, te toklyó?

– Ki másnak, mint a bírónak!

Menyhért nagyot lélegzett, de mégis meggondolta. Csendes rábeszélőre fogta inkább a hangot.

– Te bivaly! Jószág lettél magad is? Hát hol az ördögbe élsz te, ugye, ha még azt se tudod, hogy én vagyok a bíró?

– Ühüm – dünnyögött Marci. – Bíró... Az a. Csak akkor ne velem tülköltesse ki kend!

– Hát ugyan kivel?

Marci tempósan szája végébe kormányozta a pipacsutorát. Még a szeme se rebbent. Úgy állta derűs nyugalommal Menyhért nekiszilajodó tekintetét.

– Azzal, aki megcsinálta kendnek! A jegyzővel. Úgy ám! Annak bíró kend!

Széleset legyintett, indult. A kapuból visszaszólt:

– Bíró...? Ühüm...! Nyavalyatörís kend, nem bíró! Lettembíró! Az! – és behajtotta maga mögött az ajtót. Mire Menyhért ámulatából magához tért, már a harmadik portán túl kongott a karikás.

Az ember nagyot káromkodott, megfordult. Veron ott állt, vállát az ajtófélfának vetve a konyhaküszöbön. Vörös volt, mint a bazsarózsa. Éles vonalú száján kemény mosolygás ült.

– Kellett ez kendnek? Kell ez minekünk?

Menyhért még feszengett, de aztán tudatlanul öröm lobbanta át. Kellett most neki valaki, akin a gőgjét helyreköszörülhesse!

Odarikkantott az asszonynak:

– Dejszen, a pilátusát! Majd töröm én, ha nem hajlik a nyakuk! Megmutatom!

– Hojjaj! – löttyent ki Veronból a begyében hordott méreg. – A csordás Marcinál kezdi! A gazdáknak mutassa meg kend, hogy hány garast érő! De ne a szájával, hogy kora reggel végigordítja a falut! Hanem a tevésben járjon kend elül, mint az apám tizenöt esztendeig! Az bezzeg tudta tartani a rangot! Az igen! Nem keveredett minden vacakkal! Megfogta a dolog végét, nem úgy, mint kend! Itt van ni! – vetette el két barnára cserzett, izmos karját. – Hát az istállóba ki mén? Ki eressze el a jószágot? Mi?

Menyhért a kúthoz cammogott, úgy szólt vissza kölletlenül.

– Ott a fiad meg a hetes!

– Az ám! Rég kimentek a munkába!

Az ember vállat vont, húzott egy teli csöbör vizet a kútból. Jóleső locskolásba fogott. Nagy prüszköléssel csapkodta füstkozmált orrába, tüzelő szemeire a friss hideg vizet. Mikor megelégelte, befordult a konyhába. Forróra dörzsölte az arcát. Az asszony beretválkozáshoz készített. Menyhért gonddal szántott végig a tüskös borostán. Csak mikor elkészült, vetette oda félvállon át:

– Én nem piszkolódok, tudod!

Veron szárazon nevetett.

– Mindég más! Mindent más!

– Mit akarsz? – mordult rá az ura. – Te is jobban tennéd, ha nem volnál itt térgyig maszatos! Messze büdös vagy. Mért nem tartasz szolgálót magadnak?

– Szolgálót! Szolgálót! – nyikorgott az asszony.

– Jézus, még kihoz ez a béketűrésemből!

Hirtelen odarivallt az urának:

– Tán helyedbe hordjam a dámát? Eltaláltad! Elég a háznál egy kenyérpusztító! Elég napam!

Az ember földhöz csapta a szappanhabot. Megjártatta szemét a darab tükörben. Csöndes mérgelődéssel felelt az asszonynak:

– Fajtádhoz hasonlítsz, hallod! Dombi-divat a más szájába nézni. Kisajnálni a falatot.

– Nálunk megdolgozik, aki enni akar!

– Tőlem tehetitek! – készült el Menyhért a szöszmötöléssel. Pipára gyújtott, és a reggeli szűz füst gégét, mellet cirógató jóleséséből lökdöste ki a szókat:

– Ugyan ne járjon már a szád annyit! Kutya természeted van! Hogy ettől nyugton nem maradhat senki! Magához törné az egész világot, ahelyett hogy ő formálódnék.

Veron akkorát sóhajtott, hogy a tányérból mind szétrepült a szappanhab.

– No, kend osztán annál jobban formázódik!

Az ember leverte még a csizmája porát, indult az istállónak.

– Az meg az én dolgom – adta hátra befejezésképp. Kisvártatva lánccsörgés hallatszott. Négy villás szarvú, fehér magyar tehén után egy kormos bika ballagott ki méltóságteljesen az itatóvályúhoz. A bika megállt a kút mellett, koronás fejét körülhordozta. Seregszemlét tartott. Aztán tompán és rekedten belebődült a sárga udvarral kelő napba. Tempós lassúsággal Veronhoz cammogott, nagy buta fejével meglökdöste az asszony szegletes csípőjét.

Veron az urára nézett, hogy ugyan látja-e. Menyhért visszamosolygott rá békülékenyen. Erre mindkettejükből visszatarthatatlan erővel szakadt ki a beléjük száradt nevetés.

Az asszony megveregette az állat okvetetlenkedő fejét.

– Ne, Bodor, ne! Mi kéne?

Menyhért csintalanul vágott a szemével.

– Olyan sovány vagy már, hogy karónak nézett. Rajtad vakarózik.

Az asszony jókedve megcsappant.

– Hojjaj! – mondta kelletlenül. – Talán jobb is a kövér! Az majd hajladoznék, törné magát a dologba, ugye?

– Végettem ne töresse! – pezsdült föl az emberben a vér. – Másra való az asszony, mint hogy megszakítsa magát!

Közelébb döccent Veronhoz, megfogta a vállát. Hirtelen el is eresztette.

– Fognivaló sincs már rajtad, hallod!

Az asszony elrándult. Sértődve villant rá vissza.

– Nyughasson! Ember fia van, azt' mégis veszkődik...! Hogy nem röstelli!

Menyhért már ügyet se vetett rá. A pipával bajolt. Egyszer csak fölkapta az állát.

– Ni! – kiáltotta bosszúsan. – Mi van megint ezzel a cudarral?

Csakugyan, a bika megugrott. Fénylő, fehér bőre reszketett, farkát karikába kanyarította. Azután begörbített háttal, kurtán bufogva szökellt a kapu felé. Veron utánakapott, elfogta egyik szarvát.

– A furikos bikát érzi ez! – kiáltotta elfeszülve az erőlködésben.

Majd asszonyhízelgéssel próbálta puhítani az állat pattanó kemény nyakát.

– Haragszol rá, jószágom? Ó, te csillagszemű! Megöklelnéd, ugye? Megontanád, tudom. Derék jószág vagy!

Menyhért közbe hirtelen becsapta a kaput. Veron kiállva eresztette el a dühödt állat szarvát. De hogy a tarka csorda vörös bikája a palánk alá ért, azzal nem bírt többé erőhatalom! Olyan veszett táncba kezdett, hogy végül is rágázolt Menyhért csizmájára.

A gazdát dühbe gurította a testi fájdalom.

– Az áldóját a komisz fajtádnak! – ordította. – Mit veszkődsz, hogy a vereshangyák futnának szét veled! Neked tán extra dukál? Annak is lejár még!

Veron arcáról egyszerre mintha letörölték volna a sajnálkozást. Az előbbi kötekedés próbálkozó derűje kialudt a szeméből. Fölkapta a fejét. Tekintete megint szigorú mozdulatlansággal állt az urán.

– Micsoda beszéd...? – kérdezte szárazon. – Mióta a világ, mindég külön legelőre járt a kétféle jószág!

Menyhért csak a lába fejét tapogatta.

– Pártolod, ugye! Pedig a tarka többet ér. Jobban tejel.

– Az ám! Ennek a tejnek ereje van! Csupa föl! Amaz csupa víz. Nem is hívják tejnek!

Az ember rápróbálkozott kárvallott lábára. Mogorván vetette oda:

– Járhat a szád, míg el nem kopik! Ma a pénz a fontos! Hogy mennyi a tej. Meg súlyra a bornyú.

– Tele is van mindenféle nyavalyával! Nem bírja az időt, se a nedves rétet. Az udvaromba se eresztenék tarkát! Az én szép jószágom vérét ne fertőzze!

Menyhért szemöldöke ráncba futott.

– Mit dirigálsz!? – mordult. – Még azt hinné valaki, hogy szava van ennek! Ne engem oktass, hé, hanem a bugris fajtád, azt az ökrös frekvenciát! Az új jegyzőnek csak két tehene van, mégis több tejet hordanak ki, mint mink a négy után!

Veronból kicsobbant a megpiszkált hajdúvér. Bíborba borult az arca. Élesen fölrikácsolt:

– A jegyző...! Jahajh...! A cimboraság...! Már meg attul tanul! Attul, aki vízzel pancsolja a tejet! Mérget kovászol! Az kell már neki! Mert kirohadt belőle a tisztesség egészen!

– Elhallgass! – rivallt rá az ura. – Azért tartod ezeket a csontra bőr dögöket, mert olyanok, mint magad!

És botjával jót húzott az egyik tehénre. A bika megfordult a csattanásra. Két komor, barna szeme megúszott fehér tavában. Fejét rengő szügyébe kapta. Mint a villám, csapott öles szarvával Menyhért derekához. Ha el nem ugrik, felökleli. Az ember a kútkáva mellől kiáltott Veronnak:

– Ereszd ki már, ereszd! Madarak vájnák ki a szemit, még a gazdáját is megontaná ez!

Az asszony mereven, hosszan nézte az urát. Aztán rábólintott:

– Hát ez nem keverék faj...!

Széttárta a kapu csikorgó szárnyait, és útjára eresztette a bikát.

MÁSODIK FEJEZET

A falu két templomában egyszerre kondult meg a délharangszó. Az egymásnak kosfejjel futó két torony olyan volt, mint két esküre tartott ujj, melyekre vörösréz fedő borított fénylő körmöket. Ha teheti, talán meg is karmolja egymást az egy úristen engesztelésére emelt két hajlék, így csak arra törekedtek, hogy legalább le ne maradjon egyik a másik mögött. Az egyházfiak éberen figyelték az átellenes köteleket. Ha a pápista harangozó megragadta a magáét, a reformátusoknál is nyomban megszólalt. Csákán község templomaiban emberemlékezet óta egyszerre csendült az ángelusz.

Südy Sándor, a falu elbocsátott jegyzője, kitette kezéből a fűrészt. Kalapot emelt, és leült a kecskeláb mellett a kőre. Gyér fehér haja belefonnyadt izzadtságába, horpadt melle sípolva szedte a levegőt. Köhécselt, a vedlett falú iskolaházat nézte. A kéményt, hogy füstöl-e. Nem füstölt. Erre fölállt, hangtalanul megint dologhoz látott.

Kisvártatva nyílt a konyhaajtó. Könyvvel kezében a tanítóné jött ki. Mozgékony asszonyka, apró és fürge, mint az egér. Megelevenedett kilencvenes divatlap, fényesre kopott szürke kötésben. Ritka fehér hajából oldalt kikandikált a magasító töltelék. Lehetetlenül kicsiny kezével a könyv lapjait forgatta. Távoljáró szemmel itta a betűt.

Südy hóna alul villant az eleven kísértetjárásra. Az asszony szájáról a szók is szürkén peregtek, mint a homokszemek:

– Avram lancu... Avram lancu a fost un mare idealist... A fost? Ere?[i] – és fürge apró kezei végiggaloppoztak megint az oldalakon.

A jegyző fejet csóvált, utánalódította az állványon maradt tuskót a levágottnak.

Az asszonyt a déli udvar kopott nyomorúságára ébresztette az ijedelem. Hirtelen visszanézett, ingerülten szólt:

– Mit dörömböz? Holtra rémíti az embert!

Südy vállat vont, de a szeme békítő nézéssel simogatta a berzenkedő kis öregasszonyt.

– Sose haragudjék, lelkem! Sose törje ott magát! Nem elég, hogy egész nap a gyerekek macerálják, még a pihenőjét is megrontja? Menjen a szobájába, feküdjön a díványra! Akkor legalább nyugszik.

Az asszonyka nagy hanggal toldotta meg a maga apróságát.

– Járjon csak a szája! Hát maga mit fűrészel? Okosabb volna, ha maga menne inkább, nem nyikorogna a fülembe.

Az öreg legyintett, újabb hasábot vetett át a kecskelábon.

– Majd jó lesz a télen, ha nem kell boltba menni érte – felelt. Majd kérlelve tette hozzá:

– Tűrje már még egy kicsit, úgyis indulok mindjárt a szövetkezetbe. Sok a dolog! Megint nyúzzák szegényeket ezek a híresek a községházán.

Az asszony gyorsan odajött. Behullott rágcsáló kis szája szaporán kezdte majszolni az ingerült szókat:

– Ugye! – kiáltotta becsapva a könyvet. – Kétszázhatvan lej nyugdíja kéne hogy járjon a vén bolondjának, de arra oda se néz! Nem sürgeti! Más baját bezzeg a nyakába szedi. Csak hiábavalóskodni tud, vén tökéletlen!

– Nyugdíj...! – az ember két keserves szájszéle lefutott, beleveszett fehér bajuszába. – Jól beszél! A maga tanulása talán sokat érő? Azt hiszi, arra való az a vizsga, hogy letegyék? Az ám! Még ha lerakná is! Lesz, aki gondoskodjon magukról, ne féljen! Megmondtam már, mikor az esküt letette: álljon ki az útból! Mert ez a szekér keresztülmegy mindnyájunkon! Ez a szekér minket föl nem vesz! Letiporja, aki nem ül benne! Ezt úgy hajtják. De nem hallgatott rám, Mariska! Maga még rágódzkodni akar!

A tanítóné elfordult. Dacnak lehetett volna venni ezt az elfordulást, ha nem jött volna utána a zavart, hirtelen pirosság, mely szétfutott mindég figyelő kis arcán, valahányszor keresztnevén szólította ez az ember. Aki majdnem névadója, örökös embergazdája lett valaha, de aki ma nem volt számára több sokszor nyűgös aggodalomnál, aki a falura is átcsapott veszett embertorlódásban az albérletbe bírt nyomorúságos szobán át ahhoz is igényt tartott, hogy élete apró-cseprő dolgaiba beleavatkozzon.

A közös szükségből összekovácsolt sors, a jövő terhek eshetőségei, rémülete, rá is háramló felelőssége színezte ingerültté az öregasszony hangját, valahányszor a lakójával zsémbelt. Rettegett. Féltette ezt a vén múlthajó roncsot, az egyetlent, ami az iszákos férjjel átvívódott házasságon, a nadrágszíjtól kékült éjszakák emlékén túl is megmaradt.

Félte őt magát is. A keresztnéven szólítás mögött azonnal gyanús, lekenyerező szándékot fürkészett végzetes illatokhoz szokott, mozgékony kis orrával, mely meglibegett minden jelre, amiből újabb ráháramló terheket szimatolhatott. Nagy, riadt, öreg állati életszomjúság volt ebben a törékeny testű, szélnek könnyű, elkínzott kis emberparódiában, aki a gyöngék álomban is virrasztó éberségével neszelt minden kívülről jöhető életveszedelemre. A mának ritkán beszélt, szavai értelme mögött állandó holnapra fegyverkezést rejtett. Folyvást csak ágyazott, de ritkán aludt, még ritkábban evett.

A vén lakótárs szentenciázására is azonnal ellentámadásba rémült.

– Az eskü! – szólt sokatmondó szemöldökemelintéssel. – Bizony jobb lett volna, ha maga is leteszi! Akkor most nem kuruckodnék itt gatyában! Maholnap nem lesz mit rávegyen! Inkább maga hallgatna rám!

A fűrész éleset csikordult, egy levált tuskó tompán buffant megint a fűrészporban.

Südy kesernyésen elmosolyodott. Néhányszor végighúzta lankadó ujjait a fogak recéjén.

– Nana! Csak maga is várja a végét! Én legalább kimondtam, amit gondoltam! Magának annyi könnyebbsége se volt. Én már nem csalódok, de maga duplán fog! Nekem úgy sincs itt többé mit keresnem. Legalább a fajtámat szolgálom, amíg mozogni tudok!

– Óó! Föllegekbe járó álmodozás! A mai világban! – tette hozzá fölújuló szörnyüködéssel az asszony. – Nevetnivaló volna, ha siratni nem kellene! Csak okoskodjék sokat azzal a szövetkezettel is! Még megjárhatja! Minek tolja a sok ágrólszakadt paraszt szekerét, ahelyett hogy inkább oda húzna, ahonnét ha nem csurran, cseppen? Mire akaszt tengelyt mindenkivel, aki valaki? Akinek szava van ma itten? Nem a mi dolgunk, hogy megváltoztassuk a világot!

Südy egy pillanatra fölkapta a fejét, mint a figyelő vad. Nyugtalanul átrebbenő árnyék lágyította enyhébbre szúrós nézésű, barna szemét. De gyógyíthatlan optimizmusa nyomban áthidalta a tanítóné sötétlátását.

– Felül minden szóbeszédre! – dohogta. – Már megint megtömték a postán. Hej, Mariska, Mariska! Öregasszony lett maga mégis, hogy így összeszed minden pletykát! Ugyan, csak mondja! Mivé lett volna ez a háborúban lerongyolódott, szegény földhözragadt nép, ha én meg nem csinálom neki a szövetkezetet? Majd talán a nagygazdák törödtek volna vele, ha fölfordul? Mi lett volna a földosztással is? Honnét kaptak volna hozzá vetőmagot? Forgatópénzt? Miből fizettek volna a szántásért? Adót? Haszonbért? Miből éltek volna első aratásig? Hiszen betevő falatjuk se volt! Nem, nem. A szövetkezet nem áll a szekér útjában, Mariska. Ez embert nevelt azokból is, akik már csak stokháztölteléknek valók lettek volna. Ez senkinek se ártott, mindenkinek használt. Ki volna ellenére?

Szünetet tartott egy percre. Az asszony szomjas füllel itta a biztatást.

Südy ránézett, elértette. Még behatóbban folytatta:

– A gazdáknak ki méri ki a borát? Honnan kap olcsó pénzt, élelmet a kisember? Ki tartja fenn a gazdakört? Lássa! Még tetejébe tisztességes árendát is fizetünk a községnek a nagyvendéglő bérletébe. Ha nem volna is, meg kellene csinálni ezt a szövetkezetet!

Hanem az asszonynál csak pillanatokra hatott a biztatás. Ahogy a szók elperegtek, nyomban megnyílt aggodalmának sebe. Éles csipkelődéssel, ami mögött azonban annál sóvárabb meggyőzetési vágy vacogott, mondta:

– Nem is a szövetkezet a baj, hanem maga! Kérdezze csak amazokat, akiknek folyton gáncsot vet! Bedugaszolja minden seftjüket, ahelyett hogy a kedvüket keresné. Azoknak magyarázzon, ne énnekem! Jobb volna, ha egy kicsit az ő érdeküket nézné!

Az öregember hirtelen fölpillantott. Villanó szemében halálos ellenkezés lobbant.

– Én a fajtám érdekét szolgálom, mert így tanítottak rá! Mert így öregedtem meg! – vetette oda kurtán, és megropogtatta külön minden szó nyakát. – Koncot meg a kutya les! Annak való!

– Ó, ó, ó! Szépen szolgálja! Rájuk vadítja ezt az egész frekvenciát a konokságával! Pedig mindnyájunknak az volna érdekünk, hogy megegyezzünk. Akkor hagyná élni egyik a másikat. Így majd, rávigyázzon, hogy mi hálát ér még a drága parasztjaival is!

A jegyző arcán fölényes mosolygás futott át.

Negyven éve, mióta a falu sarát dagasztotta, nagyon apja lett ennek a senkitlen népnek. Agglegénysora bennük lelt tartalmat, munkája célt, élete értelmet. Az új soron ismert minden zsellérházat, jobban, mint a saját vackát.

Letette a fűrészt, megtörülte izzadt homlokát, és bement a házba, rendbe szedelődzködni.

Az öregasszony fásultan bámult utána. Aztán konok erővel feszítette újból eltompult agyát a késő leckének.

– Avram lancu era un idealist...

A macska fölriasztott egy tollászkodó varjút a hideg kéményen. A madár lecsapta nehéz szárnyait. Nagyot rikácsolt:

-Kár!

HARMADIK FEJEZET

A községháza nagy szobájának két tágas ablakán megáradt folyamban zuhogott be a nap. A vadszőlőfolyondár pihés levelekkel próbálgatta az új életet.

Menyhért eltolta maga elől az írást. Félig nevető, félig bosszankodó pillantással nézett föl az előtte okvetetlenkedő, fiatal férfi csinos arcába. Az, hihetetlenül mély basszus hangjával úgy hengerelte le ma a mohó munkakedvét, mint valami kősúlyos mángorló.

– De nótás napja van a jegyző úrnak! – mondta fejcsóválva.

Az ember csettintett.

– Abszolút...!

Menyhért tett még egy kísérletet.

– Legalább ezt a húsmérésdolgot ütnénk itt nyélbe!

Amaz szolgálatkészen penderedett elő. Egyik karjával az írásra célzott, másik kezével nagyot pattintott:

– Bumm.

Lelőtte az ügyet. Jóízűen nevetett a tréfához, hosszan, mint valami pajkos diák. Aztán megdöcögtette Menyhért medvevállát.

– Kinézünk kicsit a nyulacskákhoz inkább!

A bíró rácsudálkozott, fölállt.

– Vadásztilalom idején?

– Ki tiltja, ha én akarom?

– A törvény!

Ajegyző most már egész közeljött, úgy fintorgott vásottan Menyhért orra alá.

– Törvény? Ki csinálja azt? A kormány! Hol? Bukarestben! No, hát ott ő parancsol, itt meg én.

Az ember elhűlten nézett az örökké mozgó, játékos arcba. De még mielőtt válaszolhatott volna, kopogtattak. Nehéz, csizmás kótogással egy kitisztálkodott paraszt aggyonistenkedett be az ajtón. A szövetkezet bizalmi férfia volt.

Menyhérten keresztülvillant a bennfentesség soká megkoplalt íze. Derekában jóleső nyújtózással egyenesedett ki az öntudat. Íme, tehát ő valaki. Kereke a mindenki baját őrlő joggépezetnek! Tényező, hatalom! Hangjában, mozdulataiban, ahogy a jövevény elé ment, szívesség és méltóság volt.

– Mindenjókat, Gergely szomszéd! No, mijáratban?

Az atyafi vállat rántott, megforgatta meredt ujjai közt kis pörge kalapját. Hümmögött. Aztán, mint aki hirtelen elszánta magát, kibökte felütött állából az örök paraszt örök óbégatását:

– Baj van, bíró uram!

– Nono...!

Menyhért széket mutatott, maga is leült. A tekintély jóleső terpeszkedésével domborította ki hasát szétvetett lábai között. A zsellérből vedlett újgazda feszengve fészkelődött előtte a széken. Majd földre eresztette a kalapját, hersegve megvakarózott.

– Az árendával bajolunk – fordult a jegyző felé, aki dacos duzzogással harangozott le az asztalról megbolygatott jókedve után. – Hajtják a földbíreket, pedig még nem is jár, csak aratás után. Hát hiba lehet itten! Mondok az embereknek: fölnízek már!

Menyhért a jegyzőre hökkent.

– Csakugyan – szólt inkább kérdőleg –, annak még nincs itt az ideje.

A fiatalember elfordult, mint akire mindez nem tartozik. Örökké mozgó ujjaival odalapított egy vérszegényen tántorgó tavaszi legyet az asztaldeszkához.

A paraszt előbbre csúszott a széken. Most már csak Menyhért felé bökdöste magyarázatát:

–...mert most másra kék a píz, tudja...! Mert eladják a papok a felszerelíst. Jószágot, szerszámot, mit hogy! Csórén maradtak vele a földosztás után. Hát mink abba volnánk belegyőzödve a komákkal, hogy veszünk! Nem bírjuk a bírszántást fizetni a nagygazdáknak a zsebbül! Nem hoz be a termís annyit, amennyibe van. A kíszbül kell adni a sarcot!

Így osztán fenínek kell ez az egísz földosztás is, amit adtak, mikor ez is csak a szegínysíget húzza!

Menyhért apáskodva bólintott a panaszra:

– Igaza van, szomszéd!

– Nohát! – villant föl örömmel a gazda. – Gondoltuk azt mink, szegínysíg, mindjárt, hogy maga nem kozmás ebben! Mert lássa, csak nem vílhető dolog, hogy egyik markával adjík a törvény, a másikkal megint el is vegye.

– Ilyen komiszságot bizony ne is tételezzenek föl kentek róla – védte Menyhért saját tekintélyét a hivatalos suba alatt.

A jegyző harsányat füttyentett a háta mögött. Már nem harangozott. Hogy Menyhért visszafordult, villámgyors rándulással rebbent meg a szemöldöke.

A bíró óvatosabbra fogta kegyosztó hangját. Fölkelt, párszor gondolkozva mérte végig a szobát. Egy széles napfoltban megint megállt, két öklét zsebébe mélyesztve.

– Nézze csak! Hisz' az agrárbizottságnál épp azért követeltem én kendtek részére az uradalmi legelőt! Persze hogy nem győzik a földet bérszántással, szerszám, jószág nélkül! De ahhoz meg legelsőbben is legelő kellene, hogy legyen mire állatot ragasztani. Ebben járok most. Meg is teszem a magamét, attól nyugodtan alhatnak! Hanem pénzt, azt nem adhatok kendteknek, mert nincs.

Megint a jegyzőre pillantott, ezúttal nyugtalanabbul. Az csak a fejét ingatta.

A gazda nagyot zökkent a szón:

– Nem is kölcsönpízt kírünk mink itten'. Elig, ha visszafizeti az árendát az elüljáróság, mert az még úgyse járt! Mire igazán sora kerülne, majd meg összeszedjük. Addig hadd forgatnánk jószágba, mikor lehetník!