HERCZEG FERENC

HONSZERZÖ

REGÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

Húsz vagy talán már több esztendővel ezelőtt történt, hogy egyik budapesti kaszinóban valaki négyszázezer forintot veszített el kártyán. Hogy melyik kaszinóban, az mindegy. Bizonyos föltételek mellett megeshetett volna akármelyikben. Mert a társadalom különböző osztályainak erkölcsei között elméletben semmi, gyakorlatban pedig csak annyi különbség van, hogy az egyiknek több, a másiknak kevesebb a pénze.

Az illető, aki ezt az összeget elveszítette, tulajdonképpen nem is volt kártyás ember. Hajnal felé vetődött csak a kaszinóba. Valami bálból jöhetett és félóráig álmosan nézte a játékot. Éppen Balázsovics adta a bankot, a matador. Néhány vidéki kurta úrral játszott és egész éjjel csak egypár ezer forint volt a különbözet. Erről a Balázsovicsról sokan titokban meg voltak győződve, hogy hamisan játszik. Fennszóval azonban még senki sem gyanúsította. Bizonyos, hogy a húsz-harmincezer forintot, amelyet valaha ráhagyott az édesapja, a szegedi timármester, olyan jól kamatoztatta a kártyaasztalnál, hogy most már egy milliója volt a bankban. Csöndes, nagyon komoly, hidegen kimért, de udvarias modorú ember volt. Egyedül csak a játéknak élt: ez volt a munkája, de a szórakozása is. Nem volt szenvedélyes kártyás, hanem ennél több: hivatásos kártyás volt. Azt beszélték róla, hogy éjfél utáni egy órakor szokott fölkelni; akkor megfürdött hideg vízben, megitta a teáját és pihent erővel, józan fővel és nyugodt szívvel elment a kaszinóba, ahol a nappali munkától és mulatságtól kimerült, a színházak gázfényétől és a vacsora pezsgőjétől fölizgatott emberekkel kártyázott. Akik nappali életet szoktak élni a fővárosban, azok nem is ismerték Balázsovicsot csak híréből, mint afféle éjjeli ragadozót. Balázsovicsnak egyébként nem volt jóbarátja, de ellensége sem volt. A kaszinóban határozott tekintélye volt és még azok is, akik titokban hamisjátékkal gyanúsították, bonyolódott becsületbeli ügyek elintézésénél szívesen kikérték a tanácsát.

A játék tehát immel-ámmal folyt hajnalig, akkor oszladozni kezdett a társaság. A matador maga elé tette a kártyát.

— Kedvem volna valami nagy játékhoz, — mondta.

— Ki tart százezer forintot egy lapra?

— Tartom én, — mondta nyugodtan az a fiatal úr, aki addig a székén lovagolva, szó nélkül nézte a játékot.

Balázsovics osztott. A másik közelebb se jött. A félkezét a zsebében tartotta, a másikkal hanyagul fölvetette a kártyáját. Vesztett.

— Kiadod még egyszer? — kérdezte udvarias mosollyal, de elhalványuló arccal.

— Kiadom. De csak egyszer. Érted? Többször nem!

— Tehát dupla vagy semmi!

A fiatal ember megint veszített.

— Tehát kétszázezer! — mondta Balázsovics.

A vesztes fél krétafehér arccal ült vele szemben. A nyerő egy ideig élesen a szeme közé nézett, aztán kissé elgondolkozott, végül nyugodt hangon így szólt:

— Ha tetszik, még egyszer rám duplázhatsz!

A fiatal úr harmadszor is veszített.

Balázsovics az asztalra dobta a kártyát.

— Hozol nekem négyszázezret!

Azzal cigarettára gyújtott. A vesztes fél pedig fölkelt, könnyen meghajtotta magát és mély csönd közepeit elment a kaszinóból.

A többiek szeméből egyszerre eltűnt az álom. Valamennyien valami kellemes kis izgalmat éreztek és most összeültek még a társalgóba. Balázsovics hideg halkocsonyát evett és megivott hozzá egy pohár vörösbort. A többiek szivarozgatva ülték körül.

— Jó pénz ez a négyszázezer forint? — kérdezte valaki.

— Jó pénz, — mondta Balázsovics nyugodtan.

Egy másik úr, aki megyebelije és jóbarátja volt a vesztesnek, részletesebb adatokkal is szolgálhatott.

— Két birtoka van, Szitnya és Kemenes. Kemenes nem sokat ér, de a másik szép domínium. Az osztályban félmillió forinttal vették föl, — igaz, most már teher is van rajta... De ha jó vevőt talál, kiszoríthatja a négyszázezret. De akkor aztán plűre esett.

— Van családja? — kérdezte valaki.

— Van. Három-négy esztendővel ezelőtt házasodott. A felesége Naszódy-leány... Gondolom, gyerek is van...

— Az öreg Naszódy Bálint leánya? Nagyon gazdag ember!

— Attól ugyan harapófogóval se szed ki egy árva garast! Az öreg inkább maga adná kezébe a pisztolyt... Én jól ismerem, szomszédom Hevesben...

Még egy félóráig elbeszélgettek, akkor rájuk nappalodéit már és ágyba kívánkoztak. Valamennyien nagyon derült kedvükben voltak, amikor elbúcsúztak egymástól. A szemük láttára tönkrement egy hatszáz esztendős nemzetség, kipattant egy gyűrű Hungária páncéljából: de ez olyan ostoba és véletlen módon történt, hogy humorosnak találták volna az esetet, ha a nagy összeg nem keltett volna bennük tiszteletet. Egészben véve azonban mégis csak örültek a történteknek.

Nem mintha kárörvendő emberek lettek volna, de mindig kellemes, ha az ember a maga szemével láthat olyan dolgot, amelyről holnap beszélni fog az egész város. Különös jókedvükben voltak a vidéki urak, ők összevéve elveszítették az éjjel egy cséplőgamitúra árát, de most bölcs és mérsékelt játékosoknak tarthatták magukat és ez igen emelte az önbecsülésüket. A ruhatári huszár is örült az esetnek, neki tíz forint borravalót adott Balázsovics...

II.

Krisztus születése után 1345-ben történt, hogy Lackfi András székely ispán futárt küldött Nagy Lajos királyhoz azzal a híradással, hogy a tatár körülfogta és erősen szorongatja a székelységet a küküllői várban. Ha nem küld segítséget a király, akkor ott vesznek a határőrök mind egy szálig. A hírhozó egy Omodé nevű ember volt. Útjában elfogta a kutyafejű ellenség és levágta a fülét, orrát; Omodénak valahogyan mégis

sikerült kiszabadulnia a tatár kezéből; jóformán már haldokolva Székesfej érvárra iramodott, ott elmondta üzenetét, harmadnapra meg is halt. Utolsó órájában elküldte gyóntatóját a királyhoz és Jézus Krisztus irgalma nevében arra kérte, hogy ajándékozza gyermekeinek a szitnyai gazdátlan birtokot. A király hadat küldött a végekre és a kutyafejű ellenség rettenetes vereséget szenvedett. Omodé árváinak pedig kiállították az adományozó levelet.

Valami hiba esett a kancellária írásában, mert a birtokban még vagy tíz évig egy Volfárt nevű makacs német ült, aki várat is épített magának az ér partján. Jó ideig pörösködtek vele Omodé fiai, végül a legnagyobbik belenőtt az apja páncéljába és megölte a németet perdöntő párbajban. Attól kezdve a Zithna, Zichnai, Sitynay és legújabban a Szitnyay nevet viseli a család, amely az idők folyamán még többízben is megmutatta, hogy életénél is jobban szereti a földet.

Hunyadi gubernátor idejében megint szó esik róluk. Két testvér, Salamon és Farkas pörösködött akkoriban a birtokon. A viszály annyira elvadult, hogy Salamon karácsony éjtszakáján rajtaütött embereivel a szitnyai váron és agyonverte fivérét. A gubernátor halálra kerestette a testvérgyilkost, Salamon azonban Havasalföldre futott, ahol aztán végleg nyoma veszett. Ez a Szitnyay jobban szerette a földet az örök üdvösségénél is.

A birtok ekkor az ifjabbik ág kezére került, amiből megint pör lett. Ebből a családból eredt Szitnyay János, aki Bécs ostroma alkalmából megmentette Mátyás király életét. Jutalmul a szitnyai birtokra való jogának királyi' elismerését nyerte.

A reformáció idejében a család buzgó új hitűnek mutatta magát, miért is elkobozták birtokait. Akkoriban írta Szitnyay Márton »Az bujdosó református kesergései« című verseit. Ezek a versek együgyűek, formátlanok és bőbeszédűek, örökös tárgyuk a költőnek siránkozása jaz apai birtok után. A szerelmes ember fájdalmas epedésével gyönyörködik az idegen kézre jutott föld részletes leírásában, visszasírja nemcsak a szitnyai várat, a halmokat és erdőket, hanem még az istállókat és ólakat is. Őt költővé avatta a föld szeretete. Később fia, Kálmán, újra katholikussá lett, azzal a világos kikötéssel, hogy visszakapja birtokát. Ő még Istennél is jobban szerette a földet.

A Rákóczi-háborúk alatt tüzes és vitéz hívei voltak a fejedelemnek. Amikor hanyatlóban volt Rákóczi csillaga, mégis egy Szitnyay volt első árulója: Szitnyay Balázs. Nagyon szerette a szabadságot, sűrűn ontotta érte vérét, de azért a szabadságnál is jobban szerette a földjét. A kegyelemlevélben, amelyet a bécsi Bellicumtól nyert, kikötötte magának az elkobzott uradalom birtokát. Őt árulóvá tette a föld szeretete.

Ebből a kegyelemlevélből kerekedett később a híres pör, amelynek aktáiban a család két ága közel száz esztendeig viaskodott a birtokért. A pör folyamán ismételten hamis esküvel, okmányhamisítással, vesztegetéssel házasságtöréssel és gyermekcsempészéssel vádolták egymást. Az egész ország akkoriban a nyelvére vette őket, de jobban szerették a földet a jó hírnevüknél és a becsületüknél is.

A pör folyamán eladósodott a nyertes ág is és Szitnya zálogbirtokként a Rodek bárók kezére került. Vagy negyven esztendeig ültek a bárók a várban, akkor aztán Szitnyay József feleségül vett egy nála húsz esztendővel vénebb, gazdag özvegyasszonyt és annak pénzén visszaváltotta ősei birtokát. Az asszony rettenetes perszona lehetett; a nép a szitnyai bábának nevezte. Emléke mint egy förtelmesen rút, hóbortosán gonosz sárkányé él, aki pokollá tette József úr életét. Ez a Szitnyay, mint akkoriban majd mindenki, naplót vezetett és föl jegyzéseiből megtudjuk, hogy fiatal kora óta szeretett egy szép és szegény nemes leányt, akit azonban nem vehetett el, mivel szegény volt. A leányt korán sírba vitte a bánat, József úr pedig, amikor hetven esztendős korában maga is pihenni tért, meghagyta, hogy temessék el vele szerelmesének egyetlen emlékét, azt a kis keszkenőt, amelyet ötven évig híven megőrzött. Ez a Szitnyay jobban szerette a földet a boldogságánál is.

A mostani birtokos édesapja ugyancsak adósságokkal vette át a birtokát. Amikor beleült, úgylátszott, hogy nem fogja megtarthatni, ő azonban mégis megtartotta. Harminc esztendőn át a maga cselédje volt. Hajnalban kelt és rendesen késő estig ült a számadásai fölött. A napot az istállókban és a szántásokon töltötte. Jómódú parasztgazda módjára élt és öltözködött; a búzáját, de még a csirkéit is, maga vitte be a városba. Bort nem ivott, húst csak vasárnapon látott az asztalán, egyetlen élvezete a pipája volt. Különcnek és uzsorásnak szidták, de amikor meghalt, kitűnt, hogy elérte azt, ami elérhetetlennek látszott: tisztázva volt az egykor túlterhelt birtok.

A német Volfárt várának romjait, amelynek köveit annyiszor öntözték vérükkel a Szitnyayak, a hosszan elnyúló halmokat, amelyeknek profilja hatszáz esztendő óta ott élt minden Szitnyay lelkében, az erdőt, amelynek zúgását egymásután húsz rokon arcvonású gyermeknemzetség hallgatta, a vizet, amelyre török, német, olasz és lengyel rabságban senyvedő vitézek szomjaztak, a földet, amelynek birtoka hősökké és árulókká, aszkétákká és gyilkosokká, nagyurakká és csalókká tette a Szitnyayakat, ezt az egész birtokot öt perc alatt, mialatt háromszor osztották a kártyát, zsebretett kézzel és kifogástalan előkelőséggel elvesztette az utolsó Szitnyay. névszerint Szitnyay György.

III.

Szitnyay György, miután elveszített négyszázezer forintot, hazament a fogadóbeli szállására. Ott levetkőzött és elsötétítette a szobát, hogy ő most aludni fog. Olyan sietve bujt ágyába, mint a gyermek, aki estig szerencsésen el tudta titkolni a csínyt, amelyet elkövetett és akkor fülére húzza a paplant, hogy megmeneküljön a büntetéstől. Tudja, hogy álmában nem bántják a szülei, reggelre pedig talán már feledésbe megy a dolog.

Szitnyay szemére azonban nem jött álom. Körülbelül tíz óráig mozdulatlanul feküdt, közbe pedig egyre látta lelki szeme előtt a síma és nagy gyakorlatra valló gesztust, amellyel Balázsovics a kártyát osztotta. Egyébre nem is tudott gondolni. A füle dobja pedig folyton zizegett és remegett, szíve meg vontatottan és élesen lüktetett.

Végre úgy érezte, hogy most már föl kell kelnie. Kezébe vette aranyveretü piros börtárcáját, amely az éjjeli szekrényen feküdt. A tárcában két arckép volt: az asszonyé és a gyermeké. Karácsonykor lepte meg vele Irma, akkor meg is iregtette az urával, hogy a képeket minden útján magával fogja vinni. A képen az asszony szép, szőke és igen határozott arckifejezésű nő volt, a kislány pedig féléves mosolygó baba.

Lassankint rettenetes, fogvacogtató félelem szállotta meg a szívét. így csak egyszer félt életében, gyermekkorában, amikor a szitnyai réten megkergette a bika. Most is annyira megzavarodott, hogy elfelejtette félelmének tulajdonképpeni okát, a véresszemű, bömbölő végzetet, de érezte, hogy ez a hajsza, ha sokáig tart, az őrületbe fogja kergetni. A mosdóasztalhoz lépett és tekintete a tükörbe esett. Egyébként csinos, sőt szép férfi volt és szívesen elnézte magát. Most valósággal hörgött az undorodástól, amint farkasszemet nézett azzal a fakó, dúlt és bedagadt szemű arccal.

A hideg víztől némileg visszanyerte nyugalmát és emberi ábrázatát is. Most már gondolkozni próbált. Hogy is volt a dolog? Tegnap reggel érkezett Szitnyáról a fővárosba, hogy megbeszélje birtokos szomszédjával, Rodek báróval, a közös vízszabályozási terveket. A báró mindjárt ott fogta a nagy estélyén. Az est érdekes volt, mert Rodek, az örökös kultuszminiszterjelölt, elfogadta házánál az irodalom és a művészet kitűnőségeit is. Éjfélig nagyon únta magát György, de akkor egyszerre szikrázó jókedv vett erőt rajta, amint megismerkedett Vívó Edittel, a híres tragikával. Ez a pompás, nagyeszű és a csontja velejéig romlott fiatal asszony, akit csodálói és ellenségei dicsőítve és gyalázva, az aranykígyónak szoktak nevezni, szemet vetett a csinos vidéki úrra és egyik barátjával kurtán maga elé rendelte. Beszélgetésük első szavuktól kezdve szerelmes viaskodás volt. Az aranykígyó volt a támadó fél és György, akinek jó napja volt, tűzzel és merészen helytállóit neki. Tíz perc múlva Vivő Edit már meg volt győződve arról, amiről egyébként már gyakran győzette meg magát, hogy ilyen férfival még soha életében nem találkozott...

— De hát kicsoda maga, édes uram? Hol teremnek ilyen emberek?

Egyszerre félbeszakította önmagát: egy különös ötlete támadt.

— Mondja, sohasem gondolt még arra, hogy írónak született? Én értek hozzá, — én esküszöm, hogy annak született!

György elpirult kissé és meghökkenve nézett az asszony tüzes és mély szemébe.

— Nem tudom, hogy annak születtem-e, de bizonyos, hogy gyermekkorom óta titkos és állandó vágyakozást érzek az irodalom után...

— És nem írt soha semmit?

György vállat vont.

— Sajnos, úrnak születtem!

Edit arcán felhő vonult végig.

— Ah, igen! Egyikünk sem él úgy, ahogyan élnie kellene. Egyikünk sem teszi azt, amit tennie kellene. Mindent tudunk, mi félemberek, csak akarni nem tudunk! Eh, ne beszéljünk többet erről! ... De tudja mit? Holnap jöjjön el hozzám... Négykor várom!

Azzal hátat fordított neki. György, bár az asszonnyal szemben külsőleg megőrizte az előkelő világfi könnyed és ironikus közömbösségét, magában mégis úgy érezte, mintha igen nagy szerencse érte volna. Egy

színes, fantasztikus és boldog izgalmakkal telt ország határához lépett az este. Erről az országról sokat álmodozott már falusi magányában, miközben elhitette magával, hogy elhibázta az életét.

A társaság kettő előtt oszladozni kezdett, bohém részét azonban hajnalig még együtt tartotta a házigazda. A dohányzóban telepedtek meg, amely festői műterem módjára volt berendezve. Edit, aki minden érthető ok nélkül egyszerre úgy érezte, hogy ügyelnie kell a jó hírnevére, nem szólt többet Györgyhöz, a fiatal ember azonban állandóan arcán érezte a művésznő tekintetét, amely most már bársonyos, simogató és forró volt. Ez a tekintet azt jelentette: Majd holnap! Holnap!

Hajnalban a kaszinóba ment Szitnyay. Jó ideig szórakozottan nézte a kártyajátékot, közbe mindig Editre gondolt. Amikor Balázsovics a százezer forintos játékot ajánlotta, akkor rajta, aki egyébként nem volt hazárdvérű ember, egyszerre valami csodálatos és fantasztikus izgatottság vett erőt. Biztosan tudta, hogy nyerni fog! Biztosan tudta! A szerencse istenasszonya mosolyogva nyújtja feléje aranyszaruját. Akarnia kell csak és lehull leikéről a kicsinyes és nyárspolgárias előítéletek békója. Akarnia kell csak és minden az övé lesz: az arany, az asszony, a dicsőség! Egy nagyszerű misztérium megoldása kínálkozik feléje és a megoldás oly végtelenül egyszerű: az erős akarat!

És most itt ül a szálloda szürke szobájában, megsemmisülten, meggyalázva, a félelemtől és az undorodástól betegen...

IV.

Délig gyermekes tervezgetésekkel töltötte idejét. Az a gyanúja támadt, hogy ő talán nem is tökéletesen épelméjű... Hátha most elkezdene kiáltozni és tombolni? Nem is kerülne nagy megerőltetésébe; nem is volna talán tettetés... Alkalmasint elfognák akkor és bevinnék az őrültek házába ... Ez a gondolat megtetszett neki. Elbújni a nagy, sötét házba, ahol semmit sem kérhetnek számon az embertől, milyen édes is volna! Szinte irigyelte önmagát, ha elgondolta, hogy milyen nyugalomban és biztonságban élhetne ott.

Egy óra felé fölkereste az az ember, akit legjobban gyűlölt: az apósa.

Az öreg Naszódy Bálint a családjával két esztendő óta, mióta bérbe adta a hevesi birtokait, állandóan a fővárosban lakott. Vékony termetű, horpadt mellű, kopasz ember volt; állát szürke, ritkás szőrcsomók verték fel, arcát pókfonál finomságú redők szántották át, mindenik pofacsontján egy-egy piros folt virított. A bágyadt szemét, amely idegesen hunyorgott, állandóan félig csukottan tartotta. Rozoga teste azonban csodálatosan szívós volt, akár a macskáé, különben nem is győzhette volna az örökös korhelykedést.

Ő ugyanis vénségében is mérték nélkül szerette az asszonyokat. György szerint az utálatig szerette őket. Amióta a fővárosban élt, ideje javát a külvárosi színházak karhölgyei és könnyelmű suhancok társaságában töltötte. A nőkért kész volt minden áldozatra, csak éppen pénzáldozatra nem; a pénzt ugyanis a nőknél is jobban szerette. Mivel igen következetes volt fukarságában, afféle tűrt alakjává lett a korhely társaságoknak. A léha had igyekezett mulatságosnak találni kopasz, rút fejét és arcátlan manővereit, amelyekkel a fizetés kötelessége alól állandóan ki tudott bújni. Egyébként rendes társadalmi érintkezést tartott fenn a félvilági hölgyekkel. Ismerte és meglátogatta a kivénülteket is, összeköttetést tartott fenn családjukkal, délutáni látogatásokat tett náluk, olykor egy kis virágot vagy más olcsó ajándékot vitt nekik. A hölgyek mamái különösen nagyra becsülték Naszódy urat, mert ő, aki otthon kíméletlen és durva zsarnoknak mutatta magát, velük szemben mindig alázatos és nyájas volt. Nevének előkelő hangzása, vagyonának híre és finom modora bizonyos népszerűséget szereztek neki azokban a körökben, ahol a durva önzés az együgyű jószívűséggel találkozik.

Naszódynak élt még a felesége és három leánya. A leányok közül a legkisebbik, Irma, felesége volt Szitnyay Györgynek. Ő szép, szőke asszony volt. A másik kettő pártában hervadt és bár meglepően hasonlítottak a szép Irmához, mégis nagyon rútak voltak. Naszódyné a házasság első évei óta alig is titkolta mélységes megvetését, amelyet ura iránt érzett. Az undorodás állandó kifejezése sötét redőkbe fagyott az arcán és hideggé, tüskéssé, bizalmatlanná és különössé tette az egész asszonyt. Az otthonmaradt leányok örökölték édesanyjuktól az apával és az egész férfinemmel szemben érzett ellenséges indulatot, sőt még a fanyar arckifejezést is.?

Hogy a két idősebb leány pártában maradt, annak egyébként Naszódy volt az oka. Ez a korlátolt, de nagyon furfangos ember a maga rettenetes és mindent fölfaló önzésében hitt ugyan a halálban, de nem a magáéban és szíve mélyén olyasmiről ábrándozott, hogy ő végre is túl fogja élni a család összes asszonyait, akikről egyébként is tudta, hogy egy kissé gyönge tüdejüek. Akkor aztán gyöngydolga lesz, ha ugyan sikerül addig együtt tartania a vagyont.

Újabban némi közeledés történt Naszódy és a hölgyek közt. Az öreg, hogy valami olcsó és jó szórakozást szerezzen az örökké unatkozó és elégedetlenkedő nőknek, megtanította őket a szellemidézés bizonyos együgyű formaságaira. Az asszonyok szenvedélyes odaadással táncoltatták az asztalt és erősen hittek a divatos babonában. Naszódynak, aki értett hozzá, hogyan kell az asztal kopogó szellemét befolyásolni és igazgatni, most már nem kellett a fejét hazugságokon törnie, ha az éjszaka egy részét házon kívül akarta tölteni. A szellemek korlátlanul uralkodtak Naszódyné lelkén és ő engedelmesen hajolt meg előttük akkor is, ha azt parancsolták az urának, hogy menjen föl éjfélkor — frakkban! — a Gellérthegyre, vagy töltse künn az éjtszakát a Kálvária tájékán. Ilyenkor azt is megparancsolták Naszódynak, hogy tartsa szigorúan titokban mindazt, amit misztikus kirándulásán látni és hallani fog, különben súlyos szerencsétlenség fogja érni a családját. Naszódyné most már bizonyos tiszteletet is kezdett érezni az ura iránt, aki egy titokzatos kultusz főpapja volt. A leányok nem hittek oly föltétlenül édesapjukban, de a szellemekben ők is hittek.

Az öreg tehát fölkereste vejét a fogadóban. Amikor rányitotta az ajtót, a szíve tele volt keserű diadalérzettel. Hát nem megmohdta ő előre? Nem megmondta, hogy kár Irmát odaadni ennek az embernek, aki préda és élhetetlen?

— Tehát igaz? — kérdezte még a küszöbön állva,

— Igaz! — válaszolt György.

— Négyszázezer?

— Annyi.

Az após feszült kíváncsisággal nézte veje arcát. Várta a kétségbeesés kitörését, az önvádak és átkozódások özönét, várta mindenek előtt a főbelövéssel való fenyegetőzést. György azonban néma maradt, az arcán se látszott a lelki szenvedésnek valami nagy nyoma. Naszódy végre haragosan elnevette magát.

— Mit fogsz most tenni? — kérdezte.

György vállat vont.

— Elválik!

Ha érdemes veled még ilyen kolosszális szamárság után komolyan beszélni, akkor adnék egy jó tanácsot.

— Hallom.

— Ne fizesd meg Balázsovicsot!

— És a becsületem? — kérdezte György meglehetősen hamis pátosszal.

— A becsületed? Az most már mindenképpen oda van. Oda volt már akkor, amikor elfogadtad a százezer forintos játékot. Nincs ember az országban, aki most már komolyan vehetne téged a becsületeddel együtt.

György megpróbálta, hogy gavallérpózba vágja magát. Nem jól sikerült azonban a kísérlete.

— A vagyonom az enyém, — mondta. — Azt tehetek vele, amit akarok! Ha eleget teszek a kötelességemnek, akkor mindenki kénytelen lesz elismerni, hogy korrekt gentleman vagyok.

Naszódy egy szivart talált az asztalon. Rágyújtott és nyugodtan mondta.

— Barátocskám, pénz nélkül nincs gavallérság. Ha kifizeted a veszteségedet és marad még egy milliód, akkor egy millió erejéig még gavallér maradhatsz. De neked nem marad semmid, elmehetsz írnoknak a vármegyéhez, vagy botos ispánnak Rodek barátodhoz és azzal vége is gentleman voltodnak. Magad fogsz kilépni a kaszinóból és azok, akiknek ítéletére most olyan nagy súlyt vetsz, kerülni fognak, mint a bélpoklos embert. A világ züllött embernek fog nevezni, ujjal fognak rád mutatni, hogy ott megy a tökfilkó, aki három kártyaosztással túladott ősi domíniumán... Hol marad hát a becsületed?

Naszódy láthatóan gyönyörködött a maga logikájában és György vergődésében és fölényesen folytatta:

— Ha nem fizeted meg, akkor is csak az eshetik meg veled, hogy ki kell lépned a kaszinóból, de a becsületedből több marad meg. Gazdag embernek mindig vannak barátai és tisztelői, mindig van becsülete. Némelyek kerülni fognak, de tökfilkónak és züllött embernek senki sem fog nevezni. Többet mondok, barátocskám: ha ember volnál a talpadon, még te kerekedhetnél felül!

— Hogyan? — kérdezte György.

— Fogd rá Balázsovicsra, hogy hamisan játszott... Egy előre kikészített kártyapakliból osztott... Lehet, hogy úgy is volt... Eredj föl ma este a kaszinóba, mondd ezt nyíltan a szemébe... Okosan tennéd, ha megsértenéd... ha megütnéd... Hiszen te afféle párbajos ember vagy. Barátocskám, egy vagyonért érdemes valamit reszkírozni... Balázsovicsnak ezer az ellensége és ezren fognak a pártodra állani. Vádold nyíltan az egész kaszinót. Mondd, hogy kártyabarlang, ahol kifosztják az embereket. Az egész közvélemény melléd fog állani, bátor és okos embernek fognak tartani, országos hírű hős lesz belőled...

— Gyalázatosság! — mormogta György, aki irtózott a förtelmes botrány gondolatától is. — Hagyjon békében ilyenekkel!

— Ha félsz a botránytól és a pisztolytól, tudnék más módot is a menekülésre. Mi, a te családod, be fogjuk bizonyítani, hogy gyöngeelméjű vagy... Orvos csak akad az ilyenre, ha magad is beleegyezel. Beviszünk a bolondok házába, gyámságot kérünk rád, egy esztendő múlva aztán hazamehetsz Szitnyára és ha csendesen megülsz, hamarosan elfelejtik a dolgot...

Ez tulajdonképpen a György ötlete volt. De amikor most az öreg szájából hallotta, képtelennek és alávalónak találta. Hevesen megrázta a fejét:

— Nem akarom! Nem!

Egypárszor föl s alá járt a szobában, aztán megállt Naszódy előtt.

— Én mást szeretnék. Vegye át maga a birtokot és fizesse ki Balázsovicsot. Nekem semmi se kell, a kenyeremért szívesen ispánkodom a birtokon, csak Szitnya maradjon meg a családnak.

Naszódyt meglepte és fölháborította ez a terv. No lám, ez az úr könnyűszerrel akar szabadulni a csávából!

— Hogy én most földbe öljem a pénzemet? A mostani gazdasági viszonyok közt? Eszemágában sincs! Bár találnék inkább jóra való vevőt a magam birtokaira.

— Tehát nem bánja, ha Szitnya idegen kézre jut?

— Ha te nem bántad, barátocskám, miért bánnám én?

Naszódy elment és György megint magára maradt.

Most már világosan látta, hogy számára csak egy menekülés van: a halál. A célszerűség, a szokás, sőt még az illendőség is azt kívánja tőle, hogy főbelője magát. Amikor ebben megállapodott, egyszerre nagy gyöngédséggel és forró vágyakozással kezdett az asszonyra és a kisbabára gondolni...

Újabban valami érthetetlen és oktalan elhidegülés állott be közte és a felesége között. Komoly ok azonban nem volt rá. Hiszen az ő házasságuk tulajdonképpen szerelmi házasság volt. Annak idején félig-meddig meg is szöktette Irmát az édesapja házától, igaz, hogy Naszódyné tudtával és beleegyezésével. Az öreg úr akkoriban nagyon adta a megsértett apát és megtagadott a leányától minden anyagi segítséget; Naszódyné csak nagy nehezen tudta rászorítani zsugori urát, hogy valami szegényes kelengyét és némi kis évi díjat adjon Irmának. Amikor már ilyen fordulatot vett a dolog, akkor György, bár eleintén sokat és szívesen gondolt Naszódy nagy vagyonára, mégis igen gavallérosan viselkedett. Magának Naszódynak is megmondta, hogy neki nem kell pénz, ő Irmában a nőt szereti. Igaz, hogy ezt a viselkedését megkönnyítette az a körülmény, hogy akkoriban még igen jól bírta magát és bízott benne, hogy Naszódy sem fog örökké élni.

A házasságuk nem volt olyan boldog, mint lehetett volna. Talán éppen az volt a bajuk, hogy eleintén nagyon is jól folyt a dolguk. Mindig együtt voltak, teljes tétlenségben éltek, csupa jólét, gondatlanság és élvezet volt az életük. Házasságuk második esztendejé

ben már mind a ketten — anélkül, hogy erről valaha számot adtak volna maguknak — valami csalódásfélét éreztek. Talán csak megcsömörlöttek a sok méztől. Vagy gondolkozni kezdtek és üresnek meg céltalannak találták az életüket. Nagyon türelmetlenek kezdtek lenni egymással szemben, merő idegességből olykor igen gyűlöletes jeleneteket is rögtönöztek.

György az ő mostani nagy bajában belátta, hogy igazságtalan volt feleségével szemben. Mindent megbocsátott Irmának és szükségét érezte, hogy bocsánatot nyerjen tőle. Nagy gyöngédséggel és forró szánakozással gondolt a szép és makacs gyermekasszonyra. De azt is tudta, hogy már elkésett. Neki meg kell halnia, éppen az asszonyra és a gyermekre való tekintettel.

Két óra felé levelet hoztak neki. Balázsovics írta. A levél így szólt:

Tisztelt barátom, nem szeretném, ha a tegnapi veszteséged zavarba ejtene, azért légy szíves tudomásul venni, hogy nem kötöm magamat a rögtönös lebonyolításhoz. Rendezd ügyeidet tetszésed és kényelmed szerint, nekem elég, ha január elseje előtt megfizetsz. Akkor* nekem is nagyobb kötelezettségeim járnak le. Szívéből köszönt tisztelő híved:

Balázsovics.

Az óriás teher, amely hajnal óta György mellére nehezedett, most egyszerre engedett... Ma szeptember ötödiké volt, tehát majd négy hónapja van a fizetésre! A siralomházban ülő embernek négy hónap az örökkévalóság. Négy hónap alatt sok minden történhetik. Négy hónap alatt sok mindent tehet az ember, többek közt gondolkozhatik is, amire ma még képtelennek érezte magát Szitnyay...

Valami édes megnyugvást érzett. Gondolataiban hálával és elismeréssel adózott Balázsovicsnak, aki olyan kíméletes és udvarias hangon írt neki. Pedig a matador a maga érdekeit védte csak, amikor Györgynek írt. Tudta, hogy a megszorult embernek levegőre van szüksége, hogy végleg el ne keseredjék. Ha György a tegnap elkövetett ostobaságának hatása alatt főbe találná magát lőni, akkor nagyon is kétes, hogy Balázsovics megkapja-e pénzét.

Amint Szitnyay szíve megint rendesen kezdett verni, gondolatai is visszatértek a megszokott medrükbe. Az imént még megijedt gyermek volt, aki a büntetéstől félve, együgyű és megalázó kibúvókon töri a fejét; most azonban megint a gavallér és kaszinótag sablonja szerint gondolkozott. Biztosra vette, hogy az egész város tudomással bír már az ő esetéről. Budapest most az ő rovására mulat, pletykázik és kombinál. A főváros kíváncsiságával szemben — úgy érezte — egy magasabb erkölcsi kötelesség háramlik rá: be kell bizonyítania, hogy kifogástalan férfias tartással fogadja a halálos csapást. Ez az ötlete nagyon imponált neki és egyelőre háttérbe szorította összes aggodalmait. Dőljön össze a világ, — fődolog, hogy Szitnyay György ne vétsen a férfiasság formaságai ellen...

Este gondosan felöltözött és elment a színházba. Valami divatos szomorú játékot adtak és Vívó Edit játszotta a főszerepet.

György fölemelt fővel, kifogástalan plasztronnal a mellén, blazirt és kissé gúnyos mosollyal az ajkán, lépett be a földszintre. Az általános kíváncsiság csakugyan feléje fordult. Vivő Edit is hamar észrevette a színpadról. (Ő tudott úgy nézni, hogy az ember napokig magával vitte pillantásának emlékét, mint egy harsány kiáltásét vagy egy rikító színét.) Az aranykígyó még délután nagyon haragudott Szitnyayra, mivel nem jött el hozzá; most azonban mindent megértett és mindent megbocsátott. Mint annyi asszony-művész, ő is nagy súlyt vetett a pózra. Fantáziájában a művészet, sőt a világtörténelem nagy korszakai a nagyszerű pózok láncolata voltak. Imádta az úgynevezett egész férfiakat, a klasszikus kor és az olasz renaissance embereit, akik tökéletesek voltak a jóban és a rosszban, a bölcseségben és az ostobaságban. A György mostani póza megragadta. Ez férfi! Egész ember!

Szitnyay a színházban egy szőke és nagyon szelíd arcú mágnásgyerek mellett ült. A fiú jó ideig csodálkozó és meleg pillantásokkal nézte szomszédját, felvonásközben pedig bemutatta magát neki. Mint afféle jónevelésű úrfi, természetesen nem említette György esetét, hanem az előadásról kezdett beszélni, de a hangja szinte remegett a megindulástól... Ez a fiú klasszikusnak találta György viselkedését és büszke volt rá, hogy kezet foghat a nap hősével. Hasonló helyzetben ő is így szeretett volna viselkedni és talán szerette volna is, ha alkalma lett volna rá.