KERTÉSZ ISTVÁN

HÍRES ÉS HÍRHEDT

RÓMAI

CSÁSZÁROK

Kocsis Kiadó

Tartalom

Bevezető

A monarchikus eszme megszületése

CAIUS JULIUS CAESAR

A korai principatus

OCTAVIANUS AUGUSTUS

TIBERIUS

CALIGULA (CAIUS CAESAR)

CLAUDIUS

NERO

A principatus megszilárdulása

VESPASIANUS

Az Antoninusok kora

TRAIANUS

HADRIANUS

MARCUS AURELIUS

COMMODUS

A dominatus kora

DIOCLETIANUS

NAGY CONSTANTINUS

Utószó

AZ ANTIK SZERZŐKTŐL VETT IDÉZETEK AZ ALÁBBI MAGYAR KIADÁSOKBÓL SZÁRMAZNAK

Függelék

RÓMA CSÁSZÁRAI

Impresszum

„…más a hírnév, és más a nagyság.”

IFJABB PLINIUS

Bevezető

Római császárok hosszú sora tekint ránk a régmúlt idők távolából. Arcukat, alakjukat szobrok, pénzérmék és domborművek őrizték meg, tetteiket könyvek, feljegyzések. Közülük a legismertebbeket szeretnénk bemutatni. Elsőként Julius Caesart, aki noha nem volt császár, mégis minden későbbi római uralkodó elődjének tekinthető. Ő dolgozta ki a hadseregre támaszkodó és a társadalom széles tömegeivel elfogadtatott egyszemélyi hatalom rendszerét; az ő fogadott fia, javainak és politikai törekvéseinek örököse, a későbbi Octavianus Augustus volt a principatus megalapítója; végül minden római császár az ő családnevét vette föl a főhatalom birtokbavételekor. Így vált Caesar neve a cézár, császár és más hasonló jelentésű kifejezések etimológiai alapjává.

Julius Caesart könyvünkben Octavianus Augustus, Tiberius, majd Caligula, Claudius, Nero, Vespasianus, Traianus, Hadrianus, Marcus Aurelius, Commodus, Diocletianus és Nagy Constantinus követi. Híres és hírhedt Caesarok voltak ők, korántsem hibátlanok. Mégis többnyire – néhány kivételtől eltekintve – a pozitív oldalaikat emeljük ki, mert véleményünk szerint így ábrázolhatjuk a legreálisabban a császári uralmat. A közvéleményt e kor megismerésében már régóta olyan írások befolyásolják, amelyek inkább botránykrónikáknak, semmint történeti műveknek tekinthetők. Saját családtagjaik kiirtásától ártatlan polgárok vallási vagy politikai üldöztetéséig, a szexuális kicsapongástól a régi hagyományok sárba tiprásáig sokféle bűnnel és aljassággal terhelte meg az ókori történetírás az egymást váltó császárok bűnlajstromát.

Ilyen szempontból kiváltképp rosszul jártak az Octavianusszal kezdődő Julius–Claudius-dinasztia tagjai. Az ő uralmukat Suetonius (élt kb. Kr. u. 70–140) és Tacitus (élt kb. Kr. u. 55–120) a jó ízlés határait nemegyszer túllépő történetekkel illusztrálják.

A józan és mértéktartó életet élő Octavianus még megúszta azzal, hogy csupán egy „vétek” miatt nehezteltek rá igazán. Feltételezték róla, hogy elnézte harmadik felesége, a házasságba már két fiúgyermekkel érkező Livia ármányait, amelyeknek állítólag sorban áldozatául estek Octavianus leszármazottai. Livia ezután első házasságából született fia, Tiberius számára szerezte meg a főhatalmat. Évkönyvek (Annales) című művében Tacitus e néhány figyelemre méltó szóval fogalmazza meg a sanda vádat: „…Livia, a közre végzetes anya, a Caesar-házra végzetes mostoha.”

Livia (valószínűleg vélt) cselszövéseinek haszonélvezője, Tiberius már kőkemény kritikát kapott. Caesarok élete. Tizenkét életrajz (De vita duodecim Caesarum) című írásában Suetonius fantáziadús eszközökkel ábrázolta, amint az elaggott uralkodó, aki korábban végignézte lehetséges utódai zömének elpusztítását, és Rómában megteremtette a zsarnokságtól való rettegés fagyos légkörét, utolsó éveit aberrált nemi gyönyörök hajszolásával igyekezett megédesíteni.

A Kr. u. 14-től 37-ig uralkodó Tiberiust 37 és 41 között Caligula követte. E szörnyetegnek elkönyvelt fiatalember nagyon is különbözött atyjától, a minden bizonnyal Tiberius bűnrészességével korán elhalálozott Germanicustól. Germanicus Tiberius unokaöccse és fogadott fia volt. Nemes jelleménél fogva általános rokonszenvnek örvendett, és még a családjával szemben gyűlölködő történetírók is a köztársaságkor igaz római államférfijának utolsó megtestesítőjét látták benne. A Tiberiust gusztustalan vonásokkal bemocskoló Suetonius ezt írta róla:

„Germanicus olyan testi és szellemi erényekkel ékeskedett, mint senki más – ez közismert dolog: szép termetű, nagy erejű férfi volt; igen művelt mind a görög, mind a latin szónoki művészet és irodalom terén.”

Nem kevésbé méltányolta őt az egyébként kíméletlenül szigorú Tacitus is:

„…szelíd volt barátaihoz, mértéket tartott az élvezetekben, egyetlen asszonnyal, törvényes gyermekekkel élt, mégsem volt kevésbé harcias.”

Ezek a dicsérő és erősen elfogult szavak hangsúlyozni kívánták a Tiberius és Germanicus közötti különbözőséget. Utóbbi fia mindennek az ellentétét képviselte. Csak néhány mondat Suetonius Caliguláról írt életrajzából:

„Mindhárom nővérével bűnös viszonyt folytatott… Nehéz eldönteni, mi volt ocsmányabb: ahogyan kötötte, vagy ahogyan felbontotta házasságait… Vadállati kegyetlenségét leginkább ilyen dolgok bizonyítják: egyszer egy állatviadal előkészületei közben kiderült, hogy igen sokba kerül a hús a vadállatok etetéséhez; ezért kijelölte, hogy a bebörtönzött bűnözők közül kit kell felfalatni a vadállatokkal…”

A 41-től 54-ig uralkodó Claudius kora egyik legműveltebb embereként egymást kaszaboló halálraítéltek kínszenvedéseiben gyönyörködött, és miközben példaképe, Augustus mérsékelt politikáját kívánta megvalósítani, feleségei és szabadosai bábja gyanánt nemegyszer viselkedett zsarnokként. Természetes tehát, hogy Suetonius is ennek megfelelő ambivalenciával írta róla:

„Kihallgatások és ítélethozatal dolgában az esze csodálatos módon különféleképpen működött: hol körültekintően és bölcsen, hol meggondolatlanul, elhamarkodottan, nemegyszer ostobán, mint valami bolond.”

Az 54 és 68 között trónon ülő Neróval kapcsolatban nincs helye a kettős megítélésnek. Tacitus lesújtóan vázolta uralmának természetét:

„…kívül béke, otthon rút kicsapongás; Nero, hogy fel ne ismerjék, szolgaruhában járta végig a város utcáit, bordélyházait és lebujait; olyanok mentek vele, akik elhurcolták az eladásra kirakott árukat és véresre verték a szembejövőket… mint ostromlott városban teltek az éjszakák.”

Mindezek olvastán az ember szinte csodálkozik, hogyan lehetséges, hogy ilyen paranoid személyiségek uralma idején mégsem roppant össze a birodalom, sőt ereje megszilárdult. Tacitus és Suetonius páratlanul népszerű, és ezért a modern közvéleményt is befolyásoló írásai olyan művek, amelyeket alkotóik a gyűlölet mérgébe mártott íróvesszővel örökítettek ránk. Kevésbé elfogult történetírók, pl. Cassius Dio vagy Josephus Flavius írásai, valamint egyéb történeti ismereteink viszont óvatosságra kell hogy intsenek minket olvasásukkor.

A monarchikus eszme megszületése

CAIUS JULIUS CAESAR

„Úgy mondják, magas termetű, fehér bőrű, izmos, telt arcú, élénkfekete szemű, virulóan egészséges ember volt; csak élete utolsó éveiben ájult el gyakran [epilepsziás volt], és szenvedett nyugtalanító álmoktól… Testápolás dolgában szinte túlságosan aprólékos volt; nemcsak gondosan nyiratkozott és borotválkozott, hanem némelyek szerint egyebütt is eltávolíttatta szőrszálait; igen nehezen viselte el egyre csúnyább kopaszodását, mert gyakran észrevette, hogy ellenfelei emiatt kicsúfolják. Így aztán rászokott, hogy ritkuló haját hátulról előrefésülje, s a senatus és a nép által ráruházott valamennyi kitüntetés közül azt fogadta, azzal élt legszívesebben, mely feljogosította, hogy állandóan babérkoszorút viseljen.”

Suetonius, aki általunk is méltányolt indokok alapján Julius Caesar életrajzával kezdi a tizenkét császár történetét, fenti soraiban szinte egy szelíd gúnyt érdemlő piperkőcöt állít elénk. Ám mielőtt bárki is téves következtetést vonna le Caesar egyéniségére nézve, gyorsan idézzük a Párhuzamos életrajzok írója, Plutarkhosz azon mondatait is, amelyekkel a tudós khairóneiai férfiú (élt kb. Kr. u. 45–120) Caesar gall háborújának mérlegét megvonta:

„…minden más hadvezérnél több csatát vívott, és több ellenséget ölt meg. Mert bár galliai hadjárata tíz évig sem tartott, nyolcszáznál több várost vett be ostrommal, és háromszáz néptörzset hódított meg. A vezetése alatt különböző időben vívott ütközetekben az ellenség oldalán hárommillió ember vett részt, ebből az elesettek száma egymillió volt; ezekhez járult további egymillió hadifogoly.”

Bizony, az önmaga külsejére sokat adó Caesar politikusi és hadvezéri tevékenységében sem volt igénytelen. És ha mindehhez hozzászámítjuk, hogy Kleopatra személyében a világtörténelem egyik legizgatóbb vonzerejű hölgyét is magáénak mondhatta, akkor elismerhetjük, hogy mindenben a teljességre törekedett. Ezt kortársai is felismerték, és ezt a fajta elismerést a kései utókor sem tagadta meg tőle. Egy Curio nevezetű előkelőnek a „bika természetű” asszonyfaló imponált, amikor így vélekedett róla: „minden asszony férje és minden férj asszonya”. Napóleont a világtörténelem egyik leghatékonyabb mészárosa ihlette meg, amikor Tizenhét megjegyzés a Gondolatok a hadművészetről című könyvhöz c. művében így ismerte el Caesar hadvezéri tevékenységét:

„Caesar elvei megegyeztek Nagy Sándoréval és Hannibaléval: az erőket összpontosítani, sebezhető pontot nem mutatni, a döntő pontra gyorsan menetelni, az erkölcsi erőkre, fegyverei hírnevére és az általuk keltett félelemre támaszkodni, de kihasználni a politikai eszközöket is, hogy szövetségeseit hűségben, a legyőzött népeket pedig engedelmességben tartsa…”

Caius Julius Caesar, a római császárok elődje és példaképe a ma általában elfogadott vélemény szerint Kr. e. 100. július 13-án látta meg a napvilágot. A családjához tartozó férfiak ez idő tájt kezdtek komolyabb szerepet játszani az államvezetésben, noha őseik propagált mitikus eredete már korábban is nagyobb feladatok elvégzésére predesztinálhatta őket. Nemzetségük, a gens Julia ugyanis Aeneas fiától, Ascanius Julustól eredeztette magát, aki a mondák szerint Venus istennő unokája volt. Caesar nemcsak apai, de nagyanyai ágon is előkelő ősökkel büszkélkedhetett. Atyai nagyanyja, Marcia Ancus Marciusig, Róma egykori királyáig vezette vissza származását. Kétes hitelű antik hagyomány szerint hősünket édesanyja, Aurelia császármetszés segítségével hozta világra. Ennek nyomán a has és a méh felmetszésével járó műtéti eljárás innen kaphatta nevét (sectio Caesarea).

Caesar politikai pályáját és az állam jövőjéről alkotott elképzeléseit nagymértékben meghatározta az a körülmény, hogy atyja nővére, Julia Mariushoz, a római polgárháborúk kiemelkedő katona-politikusához ment feleségül. A magát alacsony sorból a politikai elitbe felküzdő Marius elkeseredett ellensége volt annak a Sullának, aki a Kr. e. 80-as években átmenetileg sikerrel restaurálta a senatusi arisztokrácia hajdan oly szilárd hatalmát. Caesar tizennégy éves volt, amikor nagybátyja meghalt, de e markáns államférfi hatása nyilvánvalóan szerepet játszott abban, hogy tizenhat esztendős korában feleségül vegye Marius egykori consultársa, Cinna leányát, Corneliát. Miután Sulla Kr. e. 82-ben dictatori ranggal Róma egyedura lett, irtó hadjáratot rendezett Marius hívei ellen, és ennek során Caesart is kényszeríteni akarta arra, hogy Cinna leányától elváljon. A fiatalember azonban becstelenségnek tartotta volna, ha enged a nyomásnak, és bár emiatt élete is kockán forgott, ellenállt Sulla követelésének. A dictator végül megkímélte őt, de környezetének nem kis jövőbelátással mondta róla, „ebben az ifjúban nem egy Marius lakozik”.

Ez az epizód sokáig kísértette Caesart, aki ettől fogva a konzervatív sullai irányzat ellenfelének számított. Hogy a számára veszélyessé váló Rómától minél távolabb kerüljön, Kis-Ázsiába utazott, ahol diplomáciai és katonai ügyekkel kezdett foglalkozni. Valószínűleg ekkor alapozta meg azokat a fizikai képességeit, amelyek még az életrajzai főhősei iránt oly kevés jóindulatot mutató Suetoniust is elkápráztatták:

„Fegyverforgatáshoz, lovagláshoz kiválóan értett, a fáradságot hihetetlenül állta. Menetelés közben lovagolt is néha, többnyire azonban az élen gyalogolt, mindig hajadonfőtt, esőben, napsütésben egyaránt; hihetetlen gyorsasággal tette meg a leghosszabb utakat is, poggyász nélkül, bérkocsin naponként akár százezer római lépést; ha folyó tartóztatta fel útjában, úszva vagy felfújt tömlőkbe kapaszkodva kelt át rajta, és gyakran még futárait is megelőzte.”

Teste mellett szellemi erejét is edzette. Látogatta a rhodoszi Apollóniosz szónoklattanóráit, büszkén vallhatta tehát, hogy ugyanaz a mester tanította őt ékesszólásra, mint Róma híres filozófus-szónokát, Cicerót. Kétségtelen, hogy a hasznosan töltött esztendők után a politikai harcra edzetten térhetett vissza a birodalmi fővárosba. Itt Sulla 78-ban bekövetkezett halálát követően enyhülés járta át a közéletet, és ez lehetővé tette Caesar számára azt, hogy különféle tisztségek vállalásával nekilendüljön a politikai pályának. Előbb a pontifexek papi testületének lett tagja, majd megkapta a katonai tribunus rangot. Ez utóbbit katonai karriert választó előkelők viselték. Legióként hat katonai tribunust alkalmaztak, akik a sorozást és a kiképzést irányították, valamint a fővezér parancsainak teljesítéséért feleltek.

Caesar igazi kiugrása a szürkeségből a 68-as évhez fűződött. Ekkor a pénzügyekkel foglalkozó quaestorok közé választották, de nem ez jelentette számára a népszerűséghez vezető ugródeszkát. Sokkal inkább egy jól kiszámított demonstratív tett, amely ország-világ előtt hirdette: ő a sullai rendszer ellenfele. Erről így tudósított Plutarkhosz:

„…nagynénje, Julia – Marius özvegye – halála alkalmából a Forumon nagy sikerű halotti beszédet tartott. Ekkor merész elhatározással úgy intézkedett, hogy a Mariusok képmásait is vigyék a gyászmenetben. Ezeket akkor lehetett először látni; Sulla hatalomra kerülése óta Mariust ugyanis híveivel együtt a nép ellenségeivé nyilvánították. Emiatt többen szidalmazták Caesart, de a köznép, hangját hallatva, megfelelt a szitkozódóknak, sőt hangos tapssal üdvözölte a szónokot. Így mutatta ki a nép, milyen nagyra értékeli, hogy annyi idő után szinte az alvilágból hozta vissza a napfényre és a városba Marius tiszteletét és megbecsülését.”

Ettől kezdve a köznép határozottan megkedvelte Caesart, aki ezt a politikai tőkét a senatusi hatalom megnyirbálását kívánó politikusok támogatására használta fel. Népszerűsége még nagyobb lett, amikor 65-ben aedilisszé választották. Ez a hivatal volt az, amellyel együtt járt a tömegszórakoztatást szolgáló cirkuszi és gladiátori játékok rendezése. Nos, Caesar nem az az ember volt, aki ekkora lehetőséget elszalasztana. Nem törődve azzal, hogy teljesen eladósodik, minden elődjét messze felülmúló bőkezűséggel gondoskodott a nép kedvteléséről. Ez a befektetés számára hosszú távon feltétlenül sokszorosan megtérült. Rövid távon azonban komoly kellemetlenségbe sodorta. 62-ben ugyanis megkapta a praetor tisztséget, és egy év múlva tartományi kormányzóként Hispania-Ulterior (Túlsó-Hispania, nagyjából a mai Andalúzia vidéke) provinciába kellett utaznia. A praetor bírói hatáskörrel felruházott főtisztviselő, helyettese a consulnak, a végrehajtó hatalom irányítójának. Amikor a praetor szolgálati éve letelt, rendszerint tartományi kormányzóként folytatta tevékenységét. Ezt a feladatot kapta Caesar is, csakhogy indulásakor kitört a botrány. Mint arról Appianosz, a Kr. u. II. századi görög történetíró a római polgárháborúkról szóló írásában hírt ad, a pénzüket féltő hitelezők nem akarták a jeles férfiút elengedni Rómából:

„Caesar, akit időközben Hispania praetorává választottak, hitelezői miatt egy időt még Rómában töltött, mivel népszerűség-hajhászása miatt vagyonát sokszorosan felülmúló adósságokba verte magát. Állítólag ekkor mondta azt, hogy még 25 millió sestertiusra (1 sestertius egyenlő 1,09 g ezüst értékével) van szüksége ahhoz, hogy semmije se legyen.”

Pedig Caesarnak ez idő tájt nem ártott egy kis vidéki levegő. 63-ban ugyanis belekeveredett Catilina, egy lezüllött arisztokrata mozgalmába. Catilina és összeesküvő társai a senatust és a fennálló államrendet erőszakos eszközökkel akarták megdönteni. A szervezkedést az akkor consuli tisztet betöltő Cicero leleplezte, és a főkolomposokat kivégezték. Caesar megúszta ugyan a felelősségre vonást, de teljes biztonságban nem érezhette magát. Hasonló helyzetben volt Róma talán leggazdagabb polgára, Crassus is. Ő a háttérből támogatta Catilina mozgalmát, mivel korábbi közéleti szereplései során komoly ellentétek alakultak ki közte és a senatus között. Ugyanis 71-ben neki sikerült levernie Spartacus rabszolgafelkelését, aminek következtében 70-re őt választották consullá. Ezt az alkalmat kihasználva Sulla több törvényét hatályon kívül helyezte. Emiatt a senatus tagjainak többsége igyekezett meggátolni Crassus további politikai előretörését. Sikerrel. Catilináék leleplezése után ő is veszélybe került, és ez oda vezetett, hogy Caesarral szoros baráti kapcsolatot alakított ki. E kapcsolat gyümölcsözött Caesarnak 61-ben. A dúsgazdag Crassus kezességet vállalt érte hitelezőinél, így aztán elmaradt az a csúfság, hogy a kijelölt kormányzó ne tudja felkeresni tartományát. Hispaniából hazatérve Caesar elérkezettnek látta az időt arra, hogy politikai ambícióit megvalósítsa. Kihasználva azt a körülményt, hogy Pompeius, a híres hadvezér Crassushoz és hozzá hasonlóan összekülönbözött a senatusszal, létrehozta hármójuk véd- és dacszövetségét, a történészek által első triumviratusnak (triumviratus = három férfi szövetsége) nevezett szövetkezést. Pompeius 67-ben rendkívüli teljhatalmat kapott a földközi-tengeri kalózok leverésére, majd 66-ban ugyanilyen megbízatás birtokában indított hadat VI. Mithridatész, a Fekete-tenger partjainál húzódó kis-ázsiai királyság, Pontosz uralkodója ellen. Noha a háborút (III. mithridatészi háború, 74–63) megnyerte, keleten meghozott intézkedéseit a növekvő népszerűségére féltékeny legfelső államtanács, vagyis a senatus nem hagyta jóvá, és meghiúsította a leszerelt katonáinak általa megígért földosztást is. A sértett hadvezér Caesar közvetítésével megbékélt a korábban ellenségének tekintett Crassusszal, és a senatus ellen fordult.

E koalíció tagjai közül Caesar a köznép körében élvezett népszerűségét, Crassus óriási vagyonát, Pompeius pedig a hadsereg támogatását hozta a közös kasszába. Ezen erőforrásokra támaszkodva elérték, hogy a tényleges államirányítási hatáskör a senatusról az ő kezükre szállt.

A kialakult helyzetet jól jellemezte, hogy miután Caesart az 59. év consulává választották, ő olyan erőszakosan lépett fel, hogy consultársa, a konzervatív Bibulus az év nagy részében ki sem merte dugni az orrát otthonából. Ezért aztán, mint Suetonius írta:

„Attól fogva Caesar minden államügyet egyedül, a maga feje szerint intézett, és némely tréfacsináló, ha játékos kedvében tanúként aláírt valamit, az időpontot nem Caesar és Bibulus consulságának évével jelölte, hanem úgy, hogy »kelt Julius és Caesar consulsága alatt«.”

Consuli évét Caesar már mint a jövendő egyeduralom próbaidejét igyekezett hasznosítani. Ekkorra nyilvánvalóan kialakult az a meggyőződése, hogy a polgárháborúk során felerősödő válságjelenségek mind gazdasági, mind politikai téren csak egy katonai diktatúrával kezelhetők. A birodalommá növekedett államnak olyan monarchikus jellegű hatalomra van szüksége, amely a hadseregre támaszkodik, és amely lehetőség szerint minél szélesebb néptömegek támogatását élvezi. Egy ilyen felismerést tükröztek consulsága idején hozott intézkedései. Földet osztatott Pompeius veteránjainak, és jóváhagyatta a Mithridatész pontoszi király elleni háborúban győztes hadvezér keleten foganatosított intézkedéseit. Ezáltal tovább mélyítette barátságát Pompeiusszal, ugyanakkor fontos lépést tett a hadsereg megnyerése felé is. De szüksége volt persze emellett a tehetős pénzemberek, az úgynevezett lovagrend tagjainak támogatására. Ezért, és hogy Crassust is lekötelezze, leszállította az egykori pergamoni királyság területén létrehozott Asia tartomány adóbérleteinek összegét. E tartomány adóit ugyanis lovagrendi társaságok szedték össze úgy, hogy az adóbeszedés jogát fix összeggel megváltották az államtól. Ez a gyakorlatban lehetővé tette számukra azt, hogy az államnak befizetett adóbérleti díj többszörösét hajtsák be a tartomány lakóin. Ezt a jó üzletet most Caesar még jövedelmezőbbé tette a bérleti díj leszállításával. A köznépnek azzal kedvezett, hogy itáliai közföldekből kisebb birtokokat osztatott szét a három- vagy többgyermekes családoknak.