Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 93.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Doris Lessing: The Grass is Singing

Flamingo, 2000, London

Fordította Bartos Tibor és Borbás Mária

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © Doris Lessing Productions Ltd.,

c/o Curtis Brown Limited

Hungarian translation © Bartos Tibor, Borbás Mária, 1972

Hungarian translation © Bartos Tibor jogutóda, 2025, Borbás

Borbás Mária jogutódai, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Könyvkiadó, 2025

ISBN 978-963-656-145-1

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

E málló katlanban hegyek között

Gyenge holdfényben fű dalol

Rögös sírok fölött, szentély körül

S a szentély csak szél otthona.

Nincs ablaka és leng az ajtaja

S a száraz csontok jámborak.

Tetőgerincen egy kakas

Kukorikú, kukorikú

Hirtelen villámfényben. Most egy nedves széllökés

Esőhozó

Gangá lehajolt, a lankadt csüggő levelek

Esőre vártak, míg sötétlő fellegek

Gyűltek nagy–messze Himavant felett.

A dzsungel leguggolt és csendbe görnyedt

Íme a mennydörgés beszélt

T. S. ELIOT: A Puszta Ország

(Weöres Sándor fordítása)

Egy kultúra gyöngeségét legjobban a hibáiból és torzulásaiból ítélhetjük meg.

ISMERETLEN SZERZŐ

ELSŐ FEJEZET

REJTÉLYES GYILKOSSÁG

Különtudósítónk jelenti:

Richard Turner Ngezi körzetbeli gazdálkodó feleségét, Mary Turnert meggyilkolva találták tegnap reggel majorságuk tornácán. Az őrizetbe vett háziszolga beismerő vallomást tett. Tettének okát nem árulta el.

Úgy vélik, értéktárgyakat keresett.

Az újság nem sokat mondott. Szerte az országban, aki csak átfutotta a szenzációs cím alá szorított rövidke hírt, alighanem már-már jóleső felháborodást érzett, mintha valamiféle meggyőződése igazolódott volna, mintha csak számítani lehetett volna arra, ami történt. A fehér emberek mindig ilyesmit éreznek, valahányszor a bennszülöttek lopnak, gyilkolnak vagy erőszakot követnek el.

Aztán lapoztak és olvastak tovább.

De azok a körzetbeliek, akik látásból vagy a sokéves pletykákból ismerték Turneréket, nem lapoztak tovább olyan gyorsan. Sokan talán ki is vágták a hírt, és eltették régi levelek vagy egy könyv lapjai közé, s aztán még sokszor elnézegették zárkózott, tartózkodó arccal, mintha valamilyen jelet vagy figyelmeztetést látnának a sárguló papíron. Mert, ez volt a legfurcsább, nem hozták szóba a gyilkosságot. Mintha valamiféle hatodik érzék minden kíváncsiságukat kielégítette volna – pedig az a három ember, aki tudta az igazi választ, nem mondott semmit. A gyilkosság egyszerűen nem volt téma. „Csúnya ügy” – jegyezte meg valaki, s aki csak hallotta a megjegyzést, nyomban begombolkozott. „Nagyon csúnya” – ennyi volt rá a válasz, s ezzel el is volt intézve a dolog. Mintha hallgatólagosan megegyeztek volna abban, hogy a Turner-esetet nem veszik a szájukra. Pedig a körzetben gazdálkodók laktak, a fehér családok egymástól elszigetelten éltek, s csak nagy ritkán jöttek össze, ha ki voltak éhezve arra, hogy érintkezésbe lépjenek a maguk fajtájával egy jó kis nyelvelésre, szapulásra. Egymás szavába vágva beszéltek, mind egyszerre, amíg az a rövidre szabott idő le nem telt, és indultak vissza, ki-ki a maga majorságába. Otthon aztán hétszámra nézhették egymást és fekete szolgáikat. Általában az efféle gyilkosság hónapokig beszédtéma lett volna; az emberek hálásan fogadtak mindent, amiről fecseghettek.

Aki nem ismeri a helyzetet, azt hinné talán, hogy az erélyes Charlie Slatter járta végig a gazdaságokat a körzetben, és intett csöndre mindenkit – pedig ilyesmi éppen neki soha eszébe nem jutott volna. Amit ebben az ügyben tett (márpedig kétségtelenül tett), azt szemmel láthatóan ösztönösen, minden előzetes megfontolás nélkül tette. A legérdekesebb az egészben ez a néma, ösztönös megegyezés volt. Mindenki úgy viselkedett, mint a madárraj, amelynek tagjai valamiféle telepátia révén érintkeznek egymással.

Már jóval a gyilkosság előtt félvállról, megvetően beszéltek róluk, ahogy a félresikerült emberekről, törvényen kívüliekről, önsorsrontókról szokás. Turneréket nem szerették, bár szomszédaik közül is kevesen találkoztak velük, jó, ha messziről látták őket. Akkor mégis mit nem szerettek rajtuk? Hogy olyan „maguknak való emberek”. Ennyi volt az egész. Hogy a körzetben rendezett táncesteken, összejöveteleken, sportünnepélyeken sose vettek részt. Nyilván van valami szégyellnivalójuk – mindenki ezt tartotta felőlük. Nem helyes, hogy ennyire elzárkóznak. Arculcsapása volt ez a többieknek. Ugyan miért hordják fenn az orrukat? Mi végre? Az ő életmódjukkal! Egy évet még csak át lehet vészelni az olyan kis házban, mint az övék, de nem egy életre berendezkedni. Némelyik bennszülöttnek (hál’ istennek, nem soknak) különb háza van; kedvezőtlen hatást tenne rájuk, ha látnák, hogy fehér emberek így élnek.

Egyszer aztán valaki azt mondta róluk, hogy „szegény fehérek”. Ez nyugtalanságot szült. Nagy vagyoni különbségek akkoriban még nem voltak (mindez a dohánybárók kora előtt történt), a határ a fajok közt húzódott. Az afrikánerek kis közössége élte a maga életét, és a britek figyelemre sem méltatták őket. „Szegény fehérekről” lehetett beszélni afrikánerekkel kapcsolatban, britekről szólva soha. De aki Turneréket mint szegény fehéreket emlegette, megmaradt konokul a véleménye mellett. Mi a különbség? Ki is a szegény fehér? Életmód, igények kérdése az egész. Csakugyan, Turneréknek nem hiányzott más, mint egy csomó gyerek, hogy szegény fehérek legyenek.

Mindez vitathatatlan volt, de a környék mégsem szegény fehéreknek emlegette őket. Magukat szólták volna le, hiszen Turnerék végeredményben britek.

A környék tehát Turnerékre a bajtársi szellem szabályát alkalmazta, ami a dél-afrikai társadalom alapszabálya, bár Turnerék maguk nem tartották tiszteletben. Nyilvánvalóan nem ismerték fel, hogy szükség van összetartásra, pontosan ezért sújtotta őket a megvetés.

Minél többet gondolkodik rajta az ember, annál furcsábbnak tetszik az eset. Nem is maga a gyilkosság, hanem ahogy a környék a hírét fogadta – például amilyen álnokul sajnálták egyszerre Dick Turnert, mintha Mary méltatlan és tisztátalan lény lett volna, aki rászolgált, hogy meggyilkolják. De kérdezni semmit sem kérdeztek.

Pedig biztosan gondolkodóba ejtette a környéket, hogy ugyan ki lehetett az a „különtudósító”. Valaki helybeli küldhette be a hírt, mert a stílusa nem vallott újságíróra. De ki? Marston, a gazdatisztjük nyomban a gyilkosság után elhagyta a körzetet. Denham, a rendőr éppen tudósíthatta volna az újságot magánemberi minőségében, de ez sem látszott valószínűnek. Maradt volna Charlie Slatter, ő többet tudott Turnerékről, mint bárki más, s náluk volt a gyilkosság napján is. Bízvást el lehetett mondani, hogy tulajdonképpen ő bonyolította le az ügyben az egész eljárást, még az őrmester is az ő utasításaihoz tartotta magát. És ebben senki semmi kivetnivalót nem talált. Ki másra is tartozott volna, ha nem a fehér gazdálkodókra, hogy egy kelekótya asszony lemészároltatja magát egy bennszülöttel, méghozzá olyasvalamiért, amin tűnődni szabad, de beszélni róla egy szót se?… Az ő megélhetésük, feleségük, családjuk sorsa, az életmódjuk forgott kockán.

Megint csak a tájékozatlanoknak szúrhatott volna szemet, hogy Slatterre bízták az egész ügyet, intézkedjék ő, és mindenki más szó nélkül elsiklott az eset fölött.

Pedig nem beszéltek össze, az biztos. Idő se lett volna rá. Mindjárt ez is: amikor Dick Turner béresei megvitték neki a hírt, miért ült le, és írt levelet az őrmesternek a rendőrőrsre? Miért nem telefonált?

Aki már élt ebben az országban, az tudja, milyenek itt a telefonok. Az ember megtekeri a forgantyút, ahányszor éppen kell, aztán mikor fölemeli a hallgatót, hallja, hogy klik-klik-klik, egymás után veszik fel a hallgatókat az egész körzetben, halk neszeket, suttogást, fojtott köhögéseket hallani.

Slatter ötmérföldnyire lakott Turneréktől. A béresek őhozzá futottak, amikor a gyilkosságot fölfedezték. S noha sürgős volt az ügy, nem telefonált, hanem egy bennszülöttet szalajtott el biciklin a lezárt levéllel Denhamhez, tizenkét mérföldre, a rendőrőrsre. Az őrmester rögtön ki is küldött tizenkét bennszülött rendőrt Turnerék majorságába szemlére. Ő maga Slatterhez hajtott először, mert a levél furcsa szövegezése fölkeltette a kíváncsiságát. Ezért érkezett késve a gyilkosság színhelyére. A bennszülött rendőröknek nem kellett keresniük a gyilkost. Éppen csak bementek a házba, futólag szemügyre vették a holttestet, s amikor a kis dombon álló ház előtt szétszóródtak, egy rozzant termeszkúpból előmászott Moses, és odaállt elébük azzal (vagy valami ilyesmivel): – Itt vagyok. – Mindjárt rá is csappantották a bilincset, és visszamentek a házba, hogy megvárják a riadóautót. Onnan látták, hogy Dick is előjön a közeli bozótból, két nyüszítő kutyával a sarkában. Háborodottan beszélgetett magában, látszott rajta, hogy nem zavarodott, amint jött ki, máris fordult vissza a bozótba, föld s falevél a két kezében. Békén hagyták, csak figyelték fél szemmel, mert ha őrült, ha nem, mégiscsak fehér ember, és a fekete, hiába rendőr, nem teszi fehér bőrűre a kezét.

Egy pillanatra mindenki eltűnődött, miért is jelentkezett a gyilkos. Nemigen volt esélye a szökésre, de megpróbálkozhatott volna vele. Fölszökhetett volna a hegyekbe, s ott egy darabig megbújhatott volna. Vagy átcsúszhatott volna a határon portugál területre. De aztán a bennszülöttek kerületi biztosa egy estebéden kijelentette, hogy a dolog teljesen érthető. Aki az ország történetét némiképp ismeri, és beleolvasott a régi idők misszionáriusainak, felfedezőinek emlékirataiba és leveleibe, az nyilván talált beszámolókat arról, hogy miféle társadalom ura volt Lobengula. Szigorú törvények szabták meg, hogy mit szabad, s mit nem, és ha valaki megbocsáthatatlan bűnt követett el, például megérintette a király valamelyik asszonyát, fatalisztikusan beletörődött a büntetésbe, ami sose volt túl enyhe: karóba húzás vagy más, hasonlóan kellemetlen halálnem várt a vétkesre. „Tudom, mit követtem el, tudom, mi jár érte” – legfeljebb ennyit mondott. Régi és valahogyan nemes hagyomány itt a büntetéssel szembenézni. Az ilyenféle magyarázatokat egy bennszülött biztosnak elnézték, hiszen annyit tanulta a bennszülöttek nyelvét, szokásait, miegymást. Egyébként nem illik azt állítani, hogy a bennszülöttek szokásai „nemesek”. (Ámbár a divat szeszélyes: a régi szép szokások akár az égig magasztalhatók, feltéve, hogy hozzátesszük, milyen kár, hogy a bennszülöttek mostanra így lezüllöttek.)

Ezt a meggondolást ilyenformán elejtették, pedig nem volt érdektelen, hiszen lehet, hogy Moses egyáltalán nem is volt Matabele. Ez itt Mashonaland. De persze a bennszülöttek összevissza vándorolnak egész Afrikában. Moses származhatott akár portugál vidékről, Nyaszaföldről vagy a Dél-afrikai Unió területéről. És különben is, a nagy Lobengula király kora régen elmúlt. Dehát a bennszülött rendőrök hajlanak arra, hogy a múlt kategóriáiban gondolkozzanak.

Elég az hozzá, hogy Charlie Slatter, amint a levelet elküldte a rendőrőrsre, bevágódott testes amerikai kocsijába, és szélsebesen hajtott a hepehupás majorsági utakon Turnerékhez.

De ki is ez a Charlie Slatter? Elejétől végéig ő személyesítette meg a társadalmat Turnerék tragédiájában. Ötször-hatszor is belép a történetükbe. Nélküle nem egészen úgy történt volna, ahogyan történt – bár Turnerék előbb-utóbb, így vagy úgy, feltétlenül rossz véget érnek.

Slatter valamikor fűszeressegéd volt Londonban. Szívesen emlegette föl a gyerekeinek, hogy ha ő nem ilyen energikus és vállalkozó szellemű ember, akkor máig is rongyosan szaladgálnának a londoni nyomornegyedben. De azért az Afrikában töltött húsz év után is megmaradt igazi külvárosi londoninak. A pénzszerzés vágya hozta ide, és sikerült neki. Rengeteget összeszedett. Kíméletlen, elszánt törtető, de a maga módján és szándéka szerint mégiscsak jó lélek, az a fajta, akihez dől a pénz, bármit csinál is. Úgy gazdálkodott, mintha bankóprést kezelt volna. A feleségével keményen bánt, szükségtelenül nehéz terheket rótt a vállára kezdetben, és keményen bánt a gyerekeivel is, amíg pénz nem állt a házhoz. Akkor aztán megkaptak mindent, amit csak akartak. A legkeményebben azonban a gazdasági munkásaival bánt. Ezek szegények, mint az aranytojást tojó tyúkok, még nem tudták, hogy más módja is lehetne a megélhetésnek, mint hogy másnak teremtsék elő az aranyat. Ma már lassan kinyílik a szemük. De Slatter csak a bikacsökös gazdálkodásban hitt. Ott lógott a bikacsök az ajtófélfa mellett, mint valami jelmondat a falon: „Ha kell, a gyilkolástól se riadj vissza!” Egyszer dührohamában megölt egy bennszülöttet. Harminc fontra bírságolták. Azóta fékezte magát. Hanem a bikacsök csak az olyan ember kezébe illik, aki biztos a dolgában, mint a Slatter-félék. Hiába magyarázta Slatter még régen, amikor Dick Turner a gazdálkodást kezdte, hogy bikacsököt előbb vegyen a gazda, mint ekét-boronát, mert Turnerék a bikacsöknek semmi hasznát nem vették, ahogy majd látni fogjuk.

Slatter zömök, tagbaszakadt, keménykötésű ember volt, húsos karú, széles vállú. Borostás, széles arcán agyafúrtság, óvatosság és némi ravaszság tükröződött. Szőke kefefrizurája miatt fegyencnek nézhették volna, de ő nem törődött vele, ki minek nézi. Apró, kék szeme alig látszott ki az arcából, oly rég hunyorgott már a dél-afrikai napba.

Ráhajolt a kormányra, szinte átölelte nagy igyekezetében, hogy minél előbb Turnerékhez érjen, s a szeme két kék rés volt feszült arcában. Közben azon töprengett, hogy Marston, a gazdatiszt, aki végeredményben az ő alkalmazottja, miért nem jött át a gyilkosságot jelenteni. Legalább átüzenhetett volna. Hol lehet? A kunyhója csak kétszáz méterre van a majorháztól. Talán megijedt és elinalt. Az efféle angol fiatalembertől minden kitelik – gondolta Charlie. Mélyen belegyökerezett megvetést érzett a lágy arcú, lágy szavú angolok iránt, és mégis bámulta a jó modorukat, jólneveltségüket. A fiait is úriembernek neveltette. Rengeteg pénzt beleölt az uraskodásukba, s aztán megvetette őket érte. Ugyanakkor büszke volt rájuk. Ahogy Marstonnal viselkedett, abban is megmutatkozott ez a konfliktus: közömbös és kemény volt vele szemben, s közben egy kicsit hajbókolt neki. De ebben a pillanatban csupán ingerültséget érzett, ha rá gondolt.

Félúton egyszer csak megfarolt a kocsi. Charlie káromkodva fékezett. Defektet kapott, nem is egyet, kettőt. Az út vörös sarában üvegszilánkok lapultak. Ilyesmi is csak Turner dűlőútján történik az emberrel! – gondolta bosszúsan, de ingerültsége aztán Marston ellen fordult, mivel eszébe jutott, hogy Turner most gyámolítást és részvétet érdemel. Slatter úgy érezte, a gazdatiszt valamiképpen megakadályozhatta volna a gyilkosságot. Miért fizetik? Miért szerződtették? Slatter azonban méltányos gondolkodású ember volt a maga módján, és ha a maga fajtája felett kellett ítélkeznie. Félretette hát az ingerültséget, s nekiállt beragasztani az egyik lyukat, és tömlőt cserélni. Háromnegyed órát dolgozott, míg elkészült vele, aztán összeszedte a sárból a zöld üvegszilánkokat, s bedobta a bozótba. Az arca, a haja merő izzadság volt.

Mikor végre odaért a bozóton át, látta, hogy hat csillogó bicikli van nekitámasztva a ház falának. S a fák alatt, a ház előtt ott állt a hat bennszülött rendőr, közrefogva Mosest, a megbilincselt kezű bennszülöttet. Napfény csillogott a bicikliken, a bilincsen, a nyirkos, súlyos lombok tömegén. Párás, fülledt reggel volt. Az égen, mint a halmozódó szennyes, úgy tornyosultak a piszkos fellegek. A tócsák a szürke földön visszatükrözték az ég gyöngyházfényét.

Charlie odalépett a tisztelgő rendőrökhöz. Fezt viseltek, és eléggé parádés egyenruhát. Nem mintha Charlie szeme megakadt volna a viseletükön – ő így is, úgy is kedvelte a bennszülötteit: állásuknak megfelelően tisztességesen felöltözve vagy ágyékkötőben. A félig civilizált bennszülötteket nem állhatta. A rendőröket a legszálasabb bennszülöttek közül válogatták, igazi elitgárda volt, de a hatalmas növésű Moses mellett eltörpültek. Mint a fekete linóleum, úgy ragyogott a bőre, ahol a nedves-sáros sortja és atlétatrikója nem takarta. Charlie megállt a gyilkos előtt, és az arcába nézett. Moses kifejezéstelen tekintettel, közömbösen meredt vissza rá. Furcsább volt Charlie arca: diadalt, leplezett bosszúszomjat és félelmet tükrözött. És félelmet miért? Csak nem Mosestől félt, akit szinte már akasztott embernek tekinthetett? Mindenesetre zavart volt, nyugtalan. De aztán összeszedte magát, megfordult, s néhány lépésnyire ott látta Dick Turnert, sárral összekenve.

– Turner! – rivallt rá erélyesen, és belefúrta tekintetét az arcába. Dick, úgy látszott, nem ismeri meg. Charlie megragadta a karját, és az autója felé vonszolta. Nem tudta még, hogy elborult elméjű emberrel van dolga, mert akkor talán még dühösebb lett volna rá. Miután sikerült Dicket begyömöszölnie a kocsi hátsó ülésére, bement a házba. Az elülső szobában ott állt Marston, zsebre vágott kézzel, hanyagul, látszólag nyugodtan. De az arca sápadt és feszült volt.

– Hát maga hol volt? – támadt rá Charlie rögtön.

– Mr. Turner szokott felkelteni – válaszolta nyugodtan a fiatalember –, de ma elaludtam. Mikor bejöttem a házba, itt találtam Mrs. Turnert a verandán. Aztán jöttek a rendőrök. Magát vártam.

Pedig félt: halálfélelem csengett a hangjában. Ez másféle félelem volt, mint ami Charlie cselekedeteit irányította. Marston ezt a fajta félelmet nem ismerte, mert ahhoz még nem élt elég régen az országban.

Charlie morgott valamit – beszélni csak végszükségben beszélt. Fürkésző tekintettel mérte végig Marstont, mintha azt akarta volna megérteni, miért érte szaladtak ösztönszerűen a bennszülöttek, miért nem Marstont keltették föl, aki pár lépésnyire lakik a háztól. Ellenszenv és megvetés nélkül méregette, mintha esetleges társat keresne benne, akinek még be kell bizonyítania, mit tud.

Aztán sarkon fordult, és bement a hálószobába. A vérmaszatos lepedő alatt Mary Turner merev teste – a lepedő egyik végén egy kazal szalmaszínű haj látszott ki, a másikon két ráncos, sárga láb. És ekkor furcsa dolog történt. Az a gyűlölet és megvetés, amit akkor várt volna az ember, mikor a gyilkosra pillantott, most öntötte el a vonásait, ahogy Maryre meredt. Szemöldöke összerándult, sőt egy pillanatra a fogát vicsorította. Háttal állt Marstonnak, aki bizonyára meglepődött volna, ha így látja. Aztán dühösen megfordult, és kiment a szobából, maga előtt terelve Marstont.

– Itt feküdt kinn a verandán – magyarázta a fiatalember. – Én tettem föl az ágyra. – A kihűlt test érintésének emlékére megborzongott. – Úgy éreztem, mégse szabad ott hagyni, kinn. – Habozott, aztán sápadtan, rángó arccal hozzátette: – A kutyák már nyalogatták.

Charlie bólintott, de közben le nem vette róla a szemét. Úgy tűnt, nemigen érdekli, hol fekszik a hulla. Viszont a gazdatiszt lélekjelenléte tetszett neki. Ahogy ezt a kellemetlen feladatot megoldotta.

– Csupa vér volt minden… Én takarítottam el… Később jutott eszembe, hogy ezt inkább a rendőrségre kellett volna hagynom.

– Az már nem számít – jegyezte meg Charlie szórakozottan. Leült az egyik durván ácsolt székre az elülső szobában, és elgondolkozva fütyörészett. Marston az ablakhoz ment, és várta a rendőrség érkezését. Charlie időnként élénken körülpillantott a szobában, megnyalta az ajkát, aztán halkan tovább fütyörészett. A füttyszó lassan kikezdte a fiatalember idegeit.

– Maga mit tud erről az egészről? – szólalt meg végül Charlie gyanakodva, figyelmeztetően.

Marston figyelmét nem kerülte el a kérdés hangsúlya, s azon tűnődött, vajon mit tudhat Slatter. Nem félt attól, hogy elszólja magát, mégis nagyon résen volt.

– Nem is tudom – mondta végül. – Tulajdonképpen semmit. Nagyon bonyolult ügy… – Elakadt, s könyörgő tekintettel nézett Charlie-ra.

Ez a szinte szívhez szóló könyörgés bosszantotta Charlie-t, mert miért néz rá így egy férfi, de hízelgett is neki: hízelgett neki, ha „deferált” előtte az ifjúság. Jól ismerte ezt a típust. Sokan jönnek ide ilyenek Angliából, a gazdálkodást kitanulni. Előkelő iskolában végeztek, kifogástalan angolok, és igen alkalmazkodók. Charlie szemében az alkalmazkodás volt az egyetlen mentségük. Érdekes volt látnia, milyen gyorsan alkalmazkodnak. Eleinte szemérmesen, de büszkén és előkelően tartják a három lépés távolságot, ám közben óvatosan tapogatóznak, örökké résen vannak, figyelmesen tanulmányozzák az új lehetőségeket.

Ha a régi telepesek azt mondják, hogy „Ezt az országot meg kell érteni” – magukban arra gondolnak: „Jó lesz megtanulni, hogyan vélekedünk a bennszülöttekről.” Más szóval azt mondják: „Vagy szokd meg a mi gondolkodásmódunkat, vagy szökj meg, semmi szükségünk rád.” A legtöbb ilyen neveltetésű fiatalembernek homályos elképzelései voltak az egyenlőségről. Az első hetekben megdöbbenve tapasztalták, hogyan bánnak itt a bennszülöttekkel. Napjában százszor is fellázadtak magukban egy-egy ütésen, megvető pillantáson, azon, milyen mellékesen beszélnek róluk, mint valami jószágról. Úgy jöttek ide, hogy ők majd emberi lényként bánnak velük. De ezt az elképzelésüket nem tarthatták fenn, ha bele akartak illeszkedni az itteni társadalomba. Meg is változtak hamarosan. Nehéz volt persze maguknak is éppoly gonosszá válni, mint amilyenek a régiek. De nem sokáig vélekedtek úgy, hogy ez gonoszság. Különben is, mire megy valaki az elképzeléseivel? Légüres térben fogant elméletekkel jóakaratról-tisztességről, mert bizony ezek csak elvont ideák maradtak. A gyakorlatban itt nem létezik másféle kapcsolat fehérek és bennszülöttek között, csak az úr-szolga viszony. Az ember a tulajdon környezetükben sohasem tekintette őket emberi lényeknek. Alig telt bele néhány hónap, és ezek a jóérzésű, illemtudó fiatalemberek hozzákérgesedtek kemény, napszítta, új hazájukhoz; a napsütéstől megkérgesedő bőrükhöz és megizmosodott testükhöz új szokásokat vettek fel.

Ha Tony Marston néhány hónappal többet töltött volna már az országban, könnyebb lett volna neki, legalábbis Charlie így látta. Azért nézett ilyen tűnődő, vizsgálódó szemmel a fiatalemberre – nem elítélően, csak óvatosan és éberen.

– Hogyhogy bonyolult ügy? – firtatta.

Tony Marstont mintha kínosan érintette volna a kérdés. S nem is csak a látszat, mert még maga sem tudta, mit gondoljon Turnerék felől. Ez a néhány baljós légkörű hét nem volt elég ahhoz, hogy kiismerje a gazdáit. A kétféle mérték – amit magával hozott, és amihez itt próbált hozzászokni – még sehogyan sem békélt össze. És nem tudta mire vélni a Charlie hangjából kicsendülő durva fenyegetést. Mit fenyegetőzik? Volt annyira finom füle, hogy észrevegye: fenyegetik. Nem úgy, mint Charlie-nak, aki ösztönösen cselekedett, és nem tudta, hogy fenyegető a hangja. Tony Marston nem értette a helyzetet. Hol a rendőrség? És mi jogon hívták ide a szomszédot előbb, ahelyett hogy őt értesítették volna, aki gyakorlatilag a családhoz tartozik? Mi jogon veszi át most Charlie csendesen a parancsnokságot?

A jogról való fogalmai megrendültek. De azért zavarában is megvoltak az elképzelései a gyilkosságról, csak nem tudta volna világosan elmondani őket. Ha az utolsó néhány napot jól végiggondolta, az események logikájából látta, hogy valami effélének kell történnie, szinte számított is valami erőszakra, valami gyalázatosságra. Düh, erőszak, halál természetesnek látszik ebben a hatalmas, nyers országban… Reggel óta sokat gondolkodott ezen, mikor csak úgy mellékesen bekukkantott a házba, kíváncsian, miért nincs fenn még senki, s ott találta Mary Turnert meggyilkolva a verandán, a bennszülött rendőröket meg kinn a ház előtt a megbilincselt szolgával – Dick Turner pedig kinn tapickált a pocsolyák közt, magában motyogva, háborodottan, de szemmel láthatóan ártatlanul. Amit eddig nem értett, most megértette, és el is mondott volna mindent szívesen. Charlie viselkedésével azonban nem tudott tisztába jönni. Valami titok még lappanghat itt.

– Hogy az elején kezdjem – mondta –, amikor ideérkeztem, nem sokat tudtam még az országról.

– Ki hitte volna! – jegyezte meg Charlie vaskos humorral. Aztán föltette a kérdést: – Van-e valami sejtelme arról, miért ölte meg Mrs. Turnert ez a nigger?

– Sejteni sejtek valamit, igen.

– Akkor jobb lesz, ha megvárjuk az őrmestert, majd neki elmondja.

Tony megértette, hogy leintették. Dühösen és zavartan befogta a száját.

Mikor az őrmester megjött, először a gyilkost vette szemügyre, majd Slatter kocsijának ablakából Dickre vetett pillantást, aztán ment csak be a házba.

– Már kerestem otthon, Slatter – közölte, és fürkésző tekintettel odabiccentett Tonynak is. Aztán bement a hálószobába, s ő is Charlie-hoz hasonlóan viselkedett: mintha megegyeztek volna abban, hogy a gyilkosnak bosszú jár, Dicknek sajnálat, Marynek pedig keserű, dühös megvetés. Denham őrmester hosszú évek óta élt már ebben az országban. Tony látta az arckifejezését, és megborzadt tőle. A két ember arca, ahogy ott álltak a hulla fölött, s lenéztek rá, kényelmetlen érzést, sőt félelmet váltott ki belőle. Ő maga csak émelygett kissé – tudva, amit tudott, a sajnálkozás kerekedett felül benne. Mindenféle társadalmi rendellenesség émelyítette volna, mint ahogy az is émelyítő, ha az ember képzelete csődöt mond. Ez a mélységes, ösztönös irtózás és félelem megdöbbentette.

Szó nélkül mentek át mindhárman a nappali szobába.

Charlie Slatter és Denham őrmester úgy állt egymás mellett, mint két bíró. S mintha csakugyan bírái akartak volna lenni Tonynak, aki szemközt állt velük, nem éppen bátortalanul. De lassan valami képtelen bűntudat hatalmasodott el rajta, pusztán ennek a két ravaszul zárkózott, kifürkészhetetlen arcnak a láttán.

– Ronda egy história – jegyezte meg kurtán Denham őrmester.

Senki sem válaszolt. Felütötte a jegyzetfüzetét, gumiszalaggal megerősítette az egyik oldalát, s ceruzáját írásra emelte.

– Néhány kérdést tennék fel, ha nem haragszik – mondta. Tony rábólintott.

– Mióta lakik itt?

– Vagy három hete.

– Itt, ebben a házban?

– Nem, ott lejjebb, a kunyhóban.

– Úgy volt, hogy maga fogja vezetni ezt a gazdaságot, amíg ők távol lesznek?

– Igen, hat hónapig.

– És aztán?

– Aztán egy dohányültetvényre szándékoztam elszegődni.

– Mikor értesült erről a históriáról?

– Engem nem értesített senki. Fölébredtem, és itt találtam Mrs. Turnert…

Tony hangjából kicsendült a védekezés. Meg volt bántva, sőt sértésnek érezte, hogy őt nem értesítette senki, s még a tetejébe ezek ketten úgy tesznek, mintha a legnagyobb rendben volna, hogy őt így mellőzik, egyszerűen, mert új fiú ebben az országban, tehát nem tartozik felelősséggel semmiért. És a vallatás módja se tetszett neki. Nincs joguk hozzá. Lassan fortyogni kezdett benne a méreg, holott tudta jól, hogy maguk sem veszik észre, milyen atyáskodó a modoruk, és ő is jobban tenné, ha e jelenet igazi értelmét igyekezne felfogni ahelyett, hogy önérzeteskedne.

– Turnerék asztalánál szokott enni?

– Igen.

– És az étkezéstől eltekintve, hogy úgy mondjam, összejártak?

– Nem, nem nagyon. Bele akartam tanulni a gazdálkodásba, és ez minden időmet igénybe vette.

– Jól megvoltak Turnerrel?

– Azt hiszem, igen. Persze, nehéz lett volna belelátnom. Nagyon lefoglalta a munkája. És az is látszott rajta, hogy nem szívesen hagyja itt a gazdaságot.

– Bizony, nem volt könnyű dolga szegény ördögnek. – Az őrmester hangja hirtelen gyengéd, szinte érzelgős lett, szánakozó, noha pattogva ejtette ki a szavakat, aztán összeszorította az ajkát, mintha hősiesen szembe akarna nézni a világgal. Tonyt ez megzavarta. A két ember váratlan reakciói láttán elvesztette a talajt a lába alól. Semmit sem érzett abból, amit ők, kimaradt ebből a tragédiából, amiben az őrmester is, Charlie Slatter is mintha személy szerint érdekelve volna: öntudatlanul a fáradt méltóság pózát vették fel, szinte meggörnyedtek a szerencsétlen Dick Turner szenvedéseinek kimondhatatlan súlya alatt.

Hosszú csend következett. Az őrmester becsukta a jegyzetfüzetét. De még nem végzett. A szeme sarkából figyelte Tonyt, és azon töprengett, hogyan fogalmazza meg a következő kérdést. Legalábbis Tonynak úgy tetszett, hogy a kritikus pillanat most érkezett el. Charlie óvatos, kissé ravasz, kissé ijedt arcából következtetett erre.

– Nem tapasztalt az ittléte során semmi különöset? – kérdezte az őrmester, látszólag mellékesen.

– Hogyne tapasztaltam volna! – fakadt ki Tony hirtelen elhatározással, hogy nem engedi terrorizálni magát. Mert tudta, hogy erőszakoskodnak vele, noha fényévnyi távolság választja el a tapasztalatuktól és gondolkodásmódjuktól. Homlokráncolva meredtek rá mind a ketten, aztán összenéztek, s megint félre, mintha félnének, hogy kiderül az összeesküvés.

– Mégis mit látott? Remélem, abban egyetértünk, hogy itt egy igen… kínos ügyről van szó. – A kérdés úgy hangzott, mintha az őrmester, kedve ellenére, könyörgésre fogná a dolgot.

– A gyilkosságok általában kínosak – állapította meg szárazon Tony.

– Majd amikor már hosszabb ideje él ebben az országban, meg fogja érteni, hogy nem vagyunk elragadtatva, ha négerek fehér nőket gyilkolnak le.

Ez a majd-amikor-már-hosszabb-ideje-él-ebben-az-országban – Tony elevenébe vágott. Már annyit hallotta, hogy az idegeire ment. És egyre jobban dühítette. Zöldfülűnek érezte magát. Valami nagyot és visszavonhatatlant szeretett volna mondani, kibökni egyszerre a teljes igazságot. Az igazság azonban sohasem teljes. Amennyit Maryről tudott vagy sejtett, aminek az agyonhallgatására ez a két férfi összeesküdött, azt a kis igazságot könnyű lett volna kimondani. Csakhogy a lényeg, ami igazán annak számított, az eset hátterében, a körülmények ismeretében, Dick és Mary jellemében, életmódjukban rejlett, mindezt pedig nem lehetett egyszerűen kivágni. Ahogy ő maga is körülményesen jutott el az igazsághoz, a magyarázat is körülményes lett volna. És legfőbb érzése, a személytelen szánalom, amelyet Mary, Dick s a bennszülött iránt érzett, és dühe, amikor a körülményekre gondolt, megnehezítette számára, hogy magyarázatot adjon.

– Én szívesen elmondok mindent, amit tudok, elejétől fogva – kezdte –, csak attól tartok, hogy bele fog telni egy kis időbe…

– Azt akarja mondani, hogy tudja, miért gyilkolták meg Mrs. Turnert? – Kitérésnek szánt sietős, ravasz kérdés volt.

– Azt nem állítom. Hanem egy elméletem, az volna. – Igen szerencsétlenül választotta meg a szavakat.

– Elméletekre nincs szükségünk. Nekünk tények kellenek. És semmiképpen ne feledkezzen meg Dick Turnerről. Neki a legkínosabb ez az egész ügy. Ne feledkezzen meg szegény ördögről.

Megint ez a teljesen logikátlan könyörgés, amely e két ember számára látszólag nem logikátlan. Micsoda lehetetlen helyzet! Tony kezdte elveszíteni a türelmét.

– Akarják hallani, amit mondani tudok, vagy nem? – kérdezte epésen.

– Ki vele. De ne feledje el, nem azt akarom hallani, hogy mit képzel. Tényeket akarok hallani. Tapasztalt-e valaha is olyan konkrétumot, ami fényt vethetne a gyilkosságra? Például látta-e a háziszolgát, hogy Mrs. Turner ékszerei után kutatott, vagy valami hasonlót? Konkrét dolgokat. Ne csak úgy a levegőbe.

Tony felnevetett. Élesen néztek rá mind a ketten.

– Maguk is éppolyan jól tudják, hogy ez az eset nem magyarázható ilyen egyszerűen. Éppolyan jól tudják, mint én. Itt semmi sem olyan világos és egyszerű.

Holtpontra jutottak. Egy darabig egyikük sem szólt. Denham őrmester végül úgy tett, mintha az utolsó mondat nem jutott volna el az értelméig, és új kérdést tett fel: – Például hogyan bánt Mrs. Turner ezzel a szolgával… általában jól bánt a szolgáival?

Tony belekapaszkodott a kérdésbe, erre akarta felgombolyítani az érzések és hovatartozások gubancos szálait.

– Szerintem ezzel a szolgával igenis rosszul bánt. Viszont másfelől…

– Szekálta, mi? Hajaj, az asszonyok ebben az országban bizony nemigen értenek a szolgákhoz. Igaz, Slatter? – Az őrmester könnyed, közlékeny, baráti hangon beszélt. – Az én drága feleségem is kihoz néha ezzel a sodromból… nagy hiba ez ebben az országban. Fogalmuk sincs, hogyan kell ezekkel a niggerekkel bánni.

– Ahhoz férfi kell – jegyezte meg Charlie. – Ezeknek nem fér a fejébe, hogyan parancsolgathat nekik egy asszony. Náluk az asszonynak hallgass a neve. – Elnevette magát. Az őrmester is nevetett. Félreérthetetlenül megkönnyebbültek. Összenéztek, és ebbe a megértésbe Tonyt is bevonták. Föllélegeztek, elmúlt a veszély. Tony mondanivalója megint lényegtelenné vált, és a kihallgatás, úgy látszott, véget ér. Tony alig akarta elhinni.

– De ide figyeljenek – kezdte, aztán elhallgatott. Mind a ketten ránéztek, komolyan, merően, ingerülten. Tonynak észre kellett vennie a figyelmeztetést a szemükben. Zöldfülűre néznek így, hogy ne csináljon bolondot magából, ne beszéljen annyit. Ez a felismerés túl sok volt Tonynak. Feladta – ő mossa kezeit. Bámulva nézte ezt a két férfit, ezt a tökéletes egyetértést, kedv és érdeklődés teljes összhangját, amit maguk észre sem vesznek, ösztönösen kezelik azonos módon ezt az ügyet; magatartásuk furcsaságáról, sőt törvénytelenségéről sejtelmük sincs. No de hol itt a törvénytelenség? Hiszen csak beszélgettek, formaságok nélkül, csukva a jegyzetfüzet – s a füzet végig csukva volt, attól a pillanattól kezdve, hogy a probléma válságos pontjához érkeztek.

– A holttestet legjobb lesz elvinni innen – ajánlotta Charlie az őrmesternek. – Ilyen melegben nem lehet sokat várni.

– Igaz – felelte az őrmester, és már ment is, hogy kiadja az utasítást.

Tony csak később ébredt rá, hogy ebben a fülsértően tárgyilagos észrevételben történt először és utoljára említés szegény Mary Turnerről. De miért is emlegették volna? Baráti beszélgetés volt az egész, Mary Turner legközelebbi szomszédja meg a rendőr közt, aki szolgálati útjain vendégként járt néha nála, meg a gazdatiszt között, aki néhány hete lakik itt. Egyetlen hivatalos szó sem hangzott el, bizonygatta magának Tony. A büntetőeljárás még csak eztán kezdődik, és nyilván a kellő alapossággal fogják lefolytatni.

– Az eljárás persze csak formaság lesz – jegyezte meg az őrmester. Hangosan gondolkodott, és tekintetét Tonyn nyugtatta. Ott állt a rendőrségi kocsi mellett, miközben a bennszülött rendőrök Mary Turner pokrócba csavart holttestét beemelték a hátsó ülésre. Egészen megmerevedett már, kinyújtott karja csúnyán megkondította a keskeny ajtót. Alig tudták begyömöszölni. De végül sikerült, és az ajtót becsukták. Aztán még egy probléma adódott. Mosest, a gyilkost mégsem ültethették egy kocsiba vele. Négert nem lehet fehér nő közelébe engedni, akkor se, ha a nő már halott, s a néger gyilkolta meg. A rendőrség kocsiján kívül csak Charlie kocsija állt rendelkezésükre, abban pedig a tébolyult Dick Turner ült, maga elé meredve. Mintha mindenki úgy érezte volna, hogy Moses e gyilkosságért megérdemelné, hogy autón vigyék, de ha egyszer nincs több kocsi, gyalog kell mennie a rendőrségre, s őrei mellette tolják a biciklijüket.

Mikor minden elrendeződött, egy pillanatnyi szünet következett.

Ott álltak a kocsik mellett, búcsúzóul visszanéztek a vörös téglás házra, forróságban rezgő tetejére s a ház felé kúszó sűrű bozótra, és utánanéztek a fekete embercsoportnak, amint elindult hosszú gyalogútjára. Moses teljesen egykedvűnek tűnt, hagyta, hogy vigyék, amerre akarják. Az arca kifejezéstelen volt. Mintha egyenesen a napba nézett volna. Talán az járt a fejében, hogy már nem sokáig látja? Nem lehet tudni. Vagy megbánta volna, amit tett? Nemigen mutatta jelét. Vagy fél? Az se látszott rajta. Mind a hárman a gyilkost nézték töprengőn, gondolataikba burkolózva. A homlokukat ráncolták, de nem a gyilkos személye foglalkoztatta őket. Ő lényegtelen volt: ugyanaz a fekete, aki lop, gyilkol, erőszakot követ el, amint módját ejtheti. Már Tonyt sem érdekelte. Olyan keveset tudott a bennszülöttek lelkivilágáról, hogy az úgyse lett volna elég bármiféle következtetésre.

– Hát vele mi legyen? – tette fel a kérdést Charlie, és Dick Turner felé bökött a hüvelykujjával. Ezzel azt akarta kérdezni, hogy mi hasznát veszik az eljárás során.

– Szerintem nem sokat ér – felelte az őrmester, aki végeredményben rengeteg halált, bűnt és őrületet látott már.

Nem, számukra Mary Turner a fontos, és ő is csak az árulásával – de most már, hogy meghalt, miatta sem kell sokat fájdítani a fejüket. Törődni itt már csak egyetlen dologgal kell: a látszat fenntartásával. Denham őrmester értett is ehhez. A mesterségével járt, bár a módját nem rögzítette a szolgálati szabályzat – a látszat fenntartása az ország szellemében gyökerezett, s ez a szellem itatta át Denham őrmestert. Charlie Slatter nem kevésbé értett a látszat fenntartásához. Úgy álltak ott egymás mellett most is, mintha egyazon akarat, félelem, sajnálat sarkallná őket, és Tony még kapott búcsúzóul egy néma, figyelmeztető, kemény pillantást mind a kettőjüktől.

És Tony kezdte érteni a dolgot. Annyit legalábbis értett, hogy a hálószobában lezajlott erőpróbának semmi köze nem volt a gyilkossághoz. A gyilkosság önmagában nem számít. Az erőpróbának pedig, amit eldöntött egypár kurta szó – még inkább egypár hosszú szünet –, semmi köze nem volt a jelenet látszólagos okához. Mindezt jobban megérti néhány hónap múlva, amikor már „megszokta az országot”. S akkor tőle telhetőleg igyekszik majd elfelejteni, amit tud, mert ahhoz, hogy az ember a faji megkülönböztetést megszokja, minden árnyalatával és bonyodalmával együtt, és polgárjogot szerezzen, sok minden fölött szemet kell hunynia. De közben lesz néhány rövid, tiszta pillanat, amikor világosan fog látni, s megérti, hogy Charlie Slatter és az őrmester a „fehér civilizáció” önvédelmi harcát folytatja. Ez a fehér civilizáció pedig soha, de soha nem fogja elismerni, hogy fehér embernek, főleg fehér nőnek lehet emberi kapcsolata akár jó, akár rossz értelemben feketével. Mert ha ezt elismeri, menthetetlenül összeomlik. Ezért semmiféle kudarcot nem nézhet el, Turnerék kudarcát sem.

Tekintettel Tony tiszta pillanataira meg kicsit zavaros tapasztalataira, elmondható, hogy az ügy szereplői közül aznap az ő nyakába szakadt a legnagyobb felelősség. Mert se Slatternek, se az őrmesternek nyilván soha eszébe nem jut, hogy talán tévedett. Ők mártír hivatástudatukban tetszelegtek, mint mindig, ha fehérek és feketék ügyével kellett foglalkozniuk. Viszont Tony is szerette volna, ha ez az új ország befogadja. Alkalmazkodnia kell, ezt tudta, mert ha nem illeszkedik be, a társadalom kiveti magából. A végeredményt világosan látta: elégszer hallotta, hogy „a mi gondolkodásunkhoz kell igazodnia”; illúziói efelől nem voltak. És ha most csak a helyesről és helytelenről alkotott saját zavaros elképzelései szerint cselekszik, azon érzése szerint, hogy iszonyú igazságtalanság történt, mit számít az a tragédia egyetlen épeszű és életben maradt szereplőjének? Hiszen Mosest mindenképpen fölakasztják. Hogy gyilkosságot követett el, tény marad. Küzdjön reménytelenül egy elvért? S ha igen, miféle elvért? Még ha akkor előáll is, mint ahogy kis híján előállt, amikor Denham őrmester végre beszállt a rendőrségi kocsiba, és azt mondja: „Arra ne számítson, hogy én befogom a számat!” – akkor is mit nyert volna? Hogy az őrmester nem értené meg, az biztos. A homloka ingerülten elsötétülne, arca összerándulna, és levéve lábát a kuplungról, azt kérdezné: „Miről? Ki kérte, hogy fogja be?” S ha aztán ő valamit motyogna a felelősségről, a válasz feltehetően csak annyi lenne, hogy az őrmester sokatmondóan összenéz Charlie-val, és vállat von. Tony folytathatná persze, nem véve tudomásul a vállvonást s a benne rejlő célzást arra, hogy helytelenül gondolkodik: „Miért nem Mrs. Turnert hibáztatják, ha már muszáj hibáztatni valakit? Csak egy eset lehetséges. Vagy felelősek a fehérek a viselkedésükért, vagy nem. Az ilyen gyilkossághoz mindig két ember kell. Ámbár azt a nőt se lehet hibáztatni. A természetéről nem tehet. Maguk nem éltek itt, mint én, s az egész ügy olyan bonyolult, hogy nem lehet megállapítani, ki a hibás!” Erre az őrmester azt felelné: „Majd a bíróság előtt elmondhatja, amit helyesnek lát.” Nyilván ezt mondaná, mintha az ügy végére nem tettek volna máris pontot, nem egészen tíz perce, bár ezt nyíltan nem vallották be. „Itt arról van szó, hogy ki a hibás” – akár ez is lehetne a válasz, vagy az: – „Kérdezte valaki? Ne felejtse el azt, ami tény: ez a nigger meggyilkolta Mrs. Turnert, igaz?”

Így aztán Tony nem szólt semmit, és a rendőrségi autó elrobogott a fák közt. Charlie Slatter kocsija a nyomába szegődött Dick Turnerrel. Tony ott maradt az üres tisztáson, az elnéptelenedett házzal.

Lassan visszaballagott a házba. A reggel eseményeiből semmi nem állt előtte olyan tisztán, mint az őrmester és Slatter arca, az a szinte hisztérikus gyűlölet és félelem, amellyel a holttestet nézték. Úgy érezte, az egész ügynek ez a nyitja.

Leült, két keze közé fogta fájó fejét, aztán ismét fölállt, és a konyhában egy poros polcról leemelte a „Brandy” címkéjű orvosságosüveget. Egy hajtásra kiitta. A dereka, a térde remegett. A viszolygás is elgyöngítette, amit a ronda kis ház iránt érzett, mely mintha falaiban, téglájában és cementjében őrizné a gyilkosság minden iszonyatát és borzalmát. Egyszerre úgy érezte, nem bír itt maradni, nem, egy perccel se tovább.

Fölnézett a horpadozó, csupasz bádogtetőre, amit már a nap is jól kikezdett, aztán a kifakult, silány bútorokat vette szemügyre, a kopott állatbőrökkel borított poros téglapadlót, és eltűnődött, hogyan bírtak élni itt ezek ketten, Mary és Dick Turner évről évre, olyan sokáig. Hiszen még az a kis zsúpfedeles kunyhó az udvar végében, ahol ő lakik, még az is különb! Hogyhogy mennyezetet nem csináltattak legalább! A hőségtől is meg lehet itt őrülni!

Aztán eltöprengett kótyagos fejjel (mert a hőségben a szesz rögtön a fejébe szállt), hogyan is, mivel is kezdődött ez a tragédia. Makacsul ragaszkodott ahhoz az elképzeléséhez, hogy a gyilkosság okát a messzi múltban kell keresni, mert ez a fontos, akármit mond Slatter meg az őrmester. Miféle nő volt Mary Turner, mielőtt idekerült ebbe a majorba, s mielőtt a hőség, a szegénység, a magány lassan az agyára ment? Hát Dick Turner – ő milyen ember lehetett? S a bennszülött? Ezen a ponton azonban a tapasztalatlanság útját állta a képzeletének. Nem tudta elképzelni, hogyan gondolkodhat egy bennszülött.

Végigsimított a homlokán, és még egyszer és utoljára keservesen megpróbálta összeszedni az eszét, hogy tisztán lássa a gyilkosságot a reggeli események zűrzavarában, hátha kiolvashat belőle valami figyelmeztetést. De nem sikerült. Meleg volt hozzá. Még mindig a két férfi viselkedése dühítette. Szédült a hőségtől. Ötven foknál is több lehet ebben a házban, gondolta ingerülten, aztán, ahogy megpróbált fölállni, észrevette, hogy bizonytalanul áll a lábán. Pedig legfeljebb két evőkanálnyi szeszt ivott. Hiába, ez a rohadt ország – s ettől a gondolattól valósággal dühöngeni kezdett. – Miért kellett nekem éppen egy ilyen átkozott ügybe bonyolódnom, alighogy ideérkeztem – igazán nem lehet elvárni tőlem, hogy én legyek a védő, a bíró meg a könyörületes Isten egy személyben!