Tade Thompson: The Survival of Molly Southbourne

Copyright © 201 by Tade Thompson

Hungarian translation © Molnár Berta Eleonóra, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tade Thompson: The Survival of Molly Southbourne

Tor Book, Macmillan Publishing Group, LLC., 2019

Fordította: Molnár Berta Eleonóra

ISBN: 978-963-419-983-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-984-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

Maria Adeolának

„Akkor egy érző lény szeretetét érzem,
s kötve tart a létezés és a történések lánca,
amelyről most elszabadultam.”

MARY SHELLEY: Frankenstein*

Egy

A TELEFONKAGYLÓT SZORONGATVA egy égő házat figyelek.

– Kérem, tartsa! – mondja a hang a vonal túlvégén.

A ház az enyém is, meg nem is, de ezt majd később tisztázzuk. Nem baleset volt; gyújtogatás történt, és amikor kivizsgálják az esetet, bűnösnek találnak majd, noha semmi közöm nem volt a döntéshez, amelyből ezek a lángok születtek. Úgy vélik majd, hogy katalizátort használtam, egész pontosan benzint, és a bútorokat is úgy rendeztem halomba, hogy a lehető legkönnyebben lángra kapjanak. Az ujjlenyomatom ott van a kannán és a bútorokon, a DNS-em mindenfelé a házban. Hatalmas mennyiségű genetikai anyag. Ha egy nyomozó elég alapos, több vért talál majd tőlem, mint amennyi egyetlen embertől származhat.

– Kérem, tartsa!

A telefonkagyló maszatos a vértől, akárcsak a Hogarth sugárút tábla, amihez hozzáértem idefelé jövet. Mindkét tenyerem vérzik, mert egy törött ablakon keresztül menekültem el. A szilánkos ablakkeretet letakartam egy függönnyel, de úgy tűnik, az üveg átvágta az anyagot. Annyira elárasztott az adrenalin, hogy fel sem tűnt. Verekedésből származó sebek vannak a bütykeimen, a csuklómon és a bokámon pedig körkörös véraláfutások a bilincsektől. A bordáim tele vannak zúzódásokkal, és mindenem folyamatosan sajog. Lecsúszom a telefonfülke padlójára, a telefonzsinór megfeszül, hullámokban tör rám a déjà vu érzése. Londonra jellemző módon a fülke nagyon mocskos, de ez most egyáltalán nem érdekel. Én sem vagyok valami tiszta. A felsőm bal ujja felcsúszik, és látom az előbb tárcsázott számokat formázó rusnya tetoválást a karomon. A friss tetoválásokra jellemzően mindenhol piros a bőröm a számok körül, és néhány vérpötty is vöröslik a karomon, mert nem szakszerűen készült a rajz.

A ház diadalmasan fellángol, mint a Neander-völgyiek tábortüze, a reggeli szélben feltámadó lángok sárgállnak a feketéskék füstfelhő előtt. Milyen kár! Jó kis ház ez. Illetve csak volt.

– Halló! – szólal meg egy zaklatott hang.

– Halló! – felelem. Nem hiszem, hogy olyan erős a hangom, mint szeretném.

– Mondja a nevét, kérem!

– Már megtettem.

– Ismételje meg, kérem!

– Molly Southbourne.

– Köszönöm. Megsebesült?

– Igen, de azt hiszem, nem súlyosan.

– Vérzik?

– Igen.

– Volt eszméletlen?

– Igen.

– Hányan voltak?

– Hogy mondja?

– Hány volt belőlük?

Ó. Belőlük.

– Öt vagy hat.

– Rendben. Kérem, maradjon, ahol van. El kell tüntetnünk a vért, mint azt bizonyára tudja.

– Igen.

– Egy csapat ott lesz magánál 15 perc múlva. Ne jöjjön ki a fülkéből, és ne beszéljen senkivel!

– Mi a helyzet a rendőrökkel?

– Főleg a rendőrökkel ne, Molly. Ne aggódjon! Helyrehozzuk, bármi történt is.

●

Tíz perc múlva hatan érkeznek; az egyikük öltönyt visel, és hivatalos papírokkal és igazolványokkal szerelkezett fel, amelyektől a rendőrök és a tűzoltóság szétszéled. A többieken vegyvédelmi ruha. Ott, ahol vagyok, lefújnak valamivel, még mielőtt ellenőriznék az egészségi állapotomat. Visszafelé követik a nyomaimat a Hogarth sugárúton, és ahol vért találnak, lelocsolják a kövezetet. Elégetik a ruháimat, miközben egy orvos ellátja a kezemen és a testemen lévő sebeket, amíg meg nem bizonyosodik róla, hogy már semmilyen létfontosságú folyadék nem szivárog belőlem. Amikor kialszik a tűz, a leégett ház fölé fertőtlenítősátrat borítanak, és teszik, amit kell. Egy autóban ülve várakozom. Emlékek és benyomások közt keresgélek.

Szomszédok gyűlnek össze és bámészkodnak. Ismerem őket, mert Molly ismerte őket. Soha nem lépett velük kapcsolatba, csak csendben megfigyelte az életüket. A magányos öregember a neki címzett gyanús videóberendezés-szállítmányokkal. A gyermeküket váró frissházasok. A tizenötös szám alatt lakó felvágós kölyök. A nyolcban lakó halálos tortás nő, akiről azt gyanítják, hogy megölte a férjét, de soha nem ült emiatt, karácsonykor pedig szeret sütni.

Az öltönyös odajön hozzám, hogy beszéljünk, vagy inkább hogy tájékoztatás címén kihallgasson. Elmondom neki a történtek egy változatát, amivel eloszlatom a gyanúját, de nem leplezem le magam.

Mikor végzünk, így szól:

– Rendben, Molly, összepakolunk, aztán pár perc múlva elvisszük magát az új lakhelyére. Maradjon itt!

– Rendben. – Lehunyom a szemem, és a hideg üvegnek támasztom a homlokom.

Az az igazság, hogy én nem Molly Southbourne vagyok.

●

Rendben, Molly vagyok, de nem az, akinek ők hisznek engem.

A kívülállók huszonhat-huszonhét évesnek néznek. Én alig tizennyolc órája születtem.

Az a Molly Southbourne, akinek hisznek, halott, teste elégett a tűzben. Nem én öltem meg.

Molly Southbourne egy szörnyszülött volt, akinek a véréből genetikailag tökéletes másolatai születtek. Elég volt egyetlen csepp vér, és máris egy új molly pattant elő, de ez nem olyan jópofa, amilyennek tűnik: a másolatok ugyanis meg akarták őt ölni. Molly egész életét azzal töltötte, hogy a klónjait öldöste pusztán a túlélésért, de érzelmileg már nem bírta ezt elviselni, ezért megtervezte a saját halálát. Én is egyike vagyok a másolatoknak: az utolsó túlélő, úgy hiszem. Molly létrehozott engem, behódolásra kényszerített, leláncolt, elmesélte nekem a történetét, majd odaadta a kulcsokat, hogy kiszabadíthassam magam, és nem érdekelte tovább, hogy élek vagy halok-e, hogy felveszem-e a személyiségét, vagy sem. Felgyújtotta a házat, és az általa teremtett másaival harcolva halt meg a lángok között.

Én elmenekültem, és most itt vagyok.

Hogy ezek az emberek most eltakarítják a romokat, egy megállapodás része, amelyet még Molly anyja kötött a halála előtt. Egyetlen telefon, és bármekkora zűrzavart okozott is Molly, ezek az emberek elrendeznek mindent. Általában akkor hívták ki őket, amikor Mollyt elárasztották a másolatok, és egyedül képtelen volt úrrá lenni a véres káoszon, ami a legyilkolásuk után hátramaradt. Ezért gondolja úgy Mr. Öltöny meg a többi alak, hogy itt vannak.

Vegyszerekkel öntik le kifolyt véremet, mert azt hiszik, hogy belőlem is mollyk születnek majd. Nem fognak. A másolatok sterilek.

Fejembe lassan visszatérnek Molly emlékei. A történetek, amiket Molly mesélt nekem csupán néhány órával ezelőtt, most sztereóban szólnak a fejemben. Nagyon furcsa kettős kép, kettős érzés ez.

Remélem, nem visznek el Londonból.

●

Actonban találnak nekem egy két hálószobás lakást egy csendes utcában. Hozzáférést adnak egy lakásépítő szövetkezet számlájához azzal a figyelmeztetéssel, hogy „ne használjam túl sokat”.

– Soha, semmilyen körülmények között ne menjen vissza a Hogarth sugárútra! Sok sikert, és legyen óvatosabb, amikor vérzik. – Ezzel távozik.

Molly szabályai már szigorúbbak:

Ne vérezz!

Ha látsz egy lányt, aki úgy néz ki, mint te, fuss!

Felmos, felgyújt, fertőtlenít.

Ezek egyike sem jelent kockázatot a számomra, így figyelmen kívül hagyom a szabályokat, és nem foglalkozom az állóképességemmel és a közelharci kiképzésemmel sem, amire Mollynak gyerekkora óta szüksége volt a túléléshez.

A drónoknak nem kell attól tartaniuk, hogy tojásokat raknak.

Csak annyi a dolgom, hogy csendben meghúzzam magam; visszafogott, nyugodt élet, jöjjön, aminek jönnie kell.

Ez a túlélés kulcsa.

Átirat

[A KÉPEN ELŐSZÖR NEM LÁTSZIK senki, csak egy jellegtelen bútorokkal berendezett előszoba, a polcokon és a polcok mellett is tucatnyi könyvvel. Down professzor (DP) belép a képbe, és leül egy sámlira.]

DP: Üdv, Down professzor vagyok, ez az első felvétel. Úgy határoztam, hogy ahelyett, hogy egyszerűen elfogadnám a sorsomat, kipróbálok valami radikálisat. Nem biztos, hogy működni fog, de nincs más lehetőségem, így meg kell próbálnom.

Egy központi vénán keresztül közvetlenül a véráramba juttatom a tápanyagokat, ahogyan a rákbetegeknél csinálják a teljes parenterális táplálásnál, de ehhez kell valaki, aki elindítja és felügyeli a folyamatot. Senkit nem fogok találni, aki észszerű magyarázat nélkül megcsinálná ezt nekem, ilyesmivel azonban nem szolgálhatok. Fizethetnék egy orvostanhallgatónak, de amikor ajánlatot tettem nekik, úgy néztek rám, mintha kriptodrogfüggő lennék.

Sokat kell majd ennem, a túlélés érdekében fel kell hizlalnom magam. Csökkentem az energiafelhasználásomat, fegyverem a lustaság.

Ez valahogy furcsa izgatottsággal tölt el részben, mert egy életen át tartó egészséges étkezési szokásnak vetek ezzel véget.

Megteszem, amit tudok.

Permitte divis cetera.

A többit hagyd az istenekre.

[vágás]

Kettő

SOKAT GONDOLOK AZ IGAZI Mollyra. Álmodom is vele.

Azt álmodom, hogy ő én vagyok.

Becsukom és rázárom az ajtót a megkötözött lányra, majd a mollyk felé fordulok, akik dühödten, meztelenül, lángokba borulva állnak. Tűz és füst terít be mindent, érzem, ahogy összeszorul a torkom, de küldetésem van. Harcba szállok, de nem azért, hogy legyőzzem, hanem hogy provokáljam őket. Azt akarom, hogy visszatámadjanak, olyan kegyetlenül, ahogy csak a mollyk képesek, hogy rám figyeljenek, és ne az ajtó mögött lévő személyre. Durranást hallok, és üvegszilánkok terítik be a szobát.

Bekerítenek, forró, sistergő húsként vesznek körül, de a szűk hely és a sok akadály miatt inkább csak dulakodnak, mint harcolnak. Fáj, de a füsttől nem tudok sikítani. Az oxigénhiány és a tüdőmet megtöltő káros anyagok miatt csak krákogok. Hogyan tudnak még mindig mozogni? Miből vannak? Egyszerűen csak szeretném feladni, és meghalni.

Ügyetlen, óvodás manőverrel terítenek le; átlöknek egy kinyújtott lábon, a tarkóm a padlónak csapódik, mert nem hajtottam le a fejem. A bal vállam kiugrik a helyéről, a hasam lángra kap. Tudom, hogy éreznem kéne az égő hús szagát, de nem érzek semmit. Egy fej hajol felém, fekete és kopasz a tűztől, és én beverek neki egyet a jó karommal, csak hogy mozgásban tartsam a dolgokat. Elérem a kívánt hatást, a mollyk nem állnak le. Harapnak, karmolnak, és a bútorokból előállított, rögtönzött fegyverekkel támadnak rám. Én egyre kevesebbet érzékelek ebből, ahogy a tűz szétterjed és elkábít az oxigénhiány…

Aztán felébredek, kinyitom az ablakot, és eszembe jut, ki vagyok én. Actonban mindig forgalom van, állandóan szirénák vagy kiabálás harsog, szerelmesek vagy részegek dala hallatszik, és ez mindig visszazökkent a valóságba.

A történetek, amiket Molly mesélt nekem, olyanok, mint a virágmagok, a bimbózó és virágzó emlékezet kiindulópontjai. A történetek a Southbourne-farmról, Pihe kutyáról, a szüleiről, Mykhaliáról és Connorról valódi képekké és összefüggő eseménysorokká állnak össze a fejemben. A szülei iránt érzett szeretete és James Down professzor iránt táplált gyengéd érzelmei betöltik a bennem lévő ürességet, de a pusztulásuk miatt érzett bűntudat és megbánás ellensúlyozza ezt. És a halál. A sok-sok halál, ami végigkísérte egész életét már gyermekkorától fogva. Évtizedeken át gyilkolta a mollykat.

Legutoljára saját teremtésem emléke elevenedik meg a számomra. Látom, ahogy Molly megvágja magát, és egy farakásra csepegteti a vérét, ahogy várja, hogy a sejtjeim felemésszék a fát és megalkossák a testemet. Látom, ahogy az Igazi Molly felöltöztet engem, aztán… semmi. Elég zavarba ejtő, de végül is ez volt az egyik utolsó emléke Mollynak, mielőtt meghalt. Most már az én emlékem.