S. F. Williamson: A Language of Dragons

Copyright © 2025 by S. F. Williamson

Hungarian translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. F. Williamson: A Language of Dragons

Harper Fire, an imprint of HarperCollins Children’s Books, UK, 2025

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 615 650 752 5(epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Ivan Belikov

Grafikai munka: Tót Barbara

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Venczel-Tóth Evelin és Kótai Katalin

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: ifjúsági, romantikus, fantasy

A férjemnek, aki jobban hitt bennem,
mint én valaha is,

a szüleimnek, akik megajándékoztak
egy második nyelv értékes ajándékával,

és mindazoknak, akik elég bátrak ahhoz,
hogy megbocsássanak maguknak.

Sárkányok lakta, veszélyes területek.

EGY

MEGINT DRAKÓNUL ÁLMODOM.

A hosszú, szövevényes mondatok álmomban könnyebben találnak meg, mint éber állapotban, és mielőtt kinyitnám a szemem, az elmém egyetlen szón akad meg.

Mengkhenyass.

Mit jelenthet?

Átfordulok, az álom ködét gyorsan fellibbenti a tolóablakokon keresztül beáramló napfény. A padlón, egy kupac takaróba burkolózva kuzinom, Marquis horkol. Az apja megint az egész éjszakát átdiskurálta a szüleimmel; sztrájkokról, tiltakozásokról és sárkánytűzről suttogtak. Kezd rendszeressé válni Marquis jelenléte a hálószobám padlóján.

Fazekak és serpenyők csörömpölése szűrődik fel a lenti konyhából, én pedig levetem magam az ágyról, ahogy a gyomromba hasít a felismerés. A Drakón Nyelvészeti Akadémia kancellárja jön hozzánk vacsorára. Ide, a szüleim házába.

Ma este.

Hetek, sőt, hónapok óta várok erre a napra. Dr. Rita Hollingsworth azért látogatja meg a mamát, hogy megvitassák a mama sárkánydialektusokról szóló elméletét, ám számomra is jó eséllyel szolgál, hogy lenyűgözzem dr.Hollingsworthöt, és – amit már szinte remélni sem merek – nyári gyakornoki állást szerezzek az Akadémia fordítói osztályán.

– Marquis! – A kuzinom fejéhez vágok egy párnát. – Ébresztő!

Belemorog a vánkosába.

– Az isten szerelmére, Viv! Azt hittem, hogy lustálkodni fogunk.

– Túl sok a tennivaló – válaszolom. – Tízre a könyvkötőnél kell lennem.

Magamra kapom a köntösöm, és az íróasztalomhoz nyargalok. A professzorom ajánlólevele frissen, ropogósan várakozik rajta. Hangos csattanással kinyílik az ajtó, Ursa ront be puccba vágba. Marquis felnyög, ahogy a kislány végigtapos rajta, és rózsás kis ajkát a füléhez nyomja.

– Kuzin? – suttogja hangosan. – Ébren vagy?

– Most már biztos, brumikám. – Nevetek, és kitárom a karom. Puha és meleg, tej és méz illata árad belőle. – Hová készülsz?

– Nem mondhatom meg – feleli Ursa, s a szeme egyre jobban elkerekedik. – Egy titkos helyre.

– Titkos hely? – Marquis ördögi vigyorral az arcán felül. – Az a kedvenc fajtám.

Ursa felkuncog, és hagyja, hogy kibogozzam a haját, ami belegabalyodott a kasztazonosítóját tartó, foszladozó szalagba.

A kezemben forgatom a szalagot, és szitkozódni kezdek.

– Ursa! – csattanok fel. – Már rég meg kellett volna kérned a mamát, hogy cserélje le. Tudod, nem kockáztathatod, hogy elveszíted.

A saját azonosítóm után nyúlok, ami a nyakamban fityeg egy fekete bársonyszalagra fűzve. A gondolat, hogy Ursát megállíthatják a kasztazonosítója nélkül, rettegéssel tölt el. Az a két kis szó – második kaszt – jelenti a különbséget aközött, hogy van valamink, vagy nincs semmink.

Kishúgom csak az orrát húzgálja, és az asztalom mögötti falra mutat. Papírkivágások díszítik: Marquis vázlatai a különböző sárkányfajokról, a felvételi levelem a Londoni Egyetemre, és egy akvarell. Megacélozom magam, hogy készen álljak a kérdésre, amit Ursa minden áldott nap feltesz.

– Hol van Sophie?

Vonakodva a festmény felé fordulok, és igyekszem nem tudomást venni a hirtelen rám törő vágyakozásról. A saját vigyorgó arcom néz vissza rám, mellette pedig a legkedvesebb, legrégebbi barátomé.

– Már megmondtam. – Két tenyerem közé simítom Ursa arcát. – Elment.

Nyár óta nem láttam Sophie-t, mióta megbukott a felmérőn, és lefokozták harmadosztályúvá. Néhány hét leforgása alatt kénytelen volt feladni közös álmunkat, hogy együtt járjunk egyetemre, és a családja marylebone-i otthonából egy harmadkasztú negyedben lévő menhelyre költözött. Az eredményhirdetés emléke is borzongással tölt el. Sophie erőtlen pityergésére, ahogy a földre rogyott, akár egy leeresztett lufi, az apja komor arcára, ahogy lehajolt, hogy elolvassa a kezében lévő papírt.

A bűntudat szökőárként árasztja el a testemet, a szuszt is kiszorítja a mellkasomból.

– Sophie most már a harmadik kasztba tartozik, Ursa – mondja Marquis idegesen pislogva felém.

Letépem a festményt a falról.

– Ursa! – A mama hangja harsan a lépcsőről. – Idelent várlak, csillagom.

Ursa egyetlen pillantás nélkül kiviharzik a szobából, és néhány másodperccel később becsapódik a bejárati ajtó. A szemetesbe hajítom a képet, aztán előveszek a szekrényemből egy csipkeblúzt és egy nadrágot.

– Felöltözhetnék? – fordulok Marquis felé, mielőtt ismét szóba hozhatná Sophie-t.

Bólint, összeszedi a holmiját, és elhagyja a szobát. A könnyeim forrón, elkerülhetetlenül záporoznak, miközben elcsatolom a frufrumat. Aztán dühösen kipislogom őket a szememből. Amit Sophie-val tettem, megbocsáthatatlan, de már túl késő változtatni a dolgon. Meghoztam a döntésemet – egy hitvány, de szükséges döntést –, és most együtt kell élnem a következményekkel. Az én bánatom semmi ahhoz képest, amit Sophie érezhet.

Néhány pillanattal később kopogtatnak. Kinyitom az ajtót. Marquis áll a küszöbön, és a karját nyújtja.

– A könyvkötőhöz? – rikkantja vidám vigyorral.

Tejeskávészínű trencskót visel, sötét haját tökéletes frizurába fésülte. Belekarolok, és azonnal alábbhagy a nyugtalanságom. A percek lassan vánszorognak, elkerülhetetlenül közelítve a pillanat felé, amikor le kell nyűgöznöm Rita Hollingsworth-öt a portfóliómmal. Elönt a várakozás izgalma. Ha a ma este a tervek szerint alakul, egy lépéssel közelebb kerülök ahhoz, hogy kimondhassam: Vivien Featherswallow vagyok, drakón tolmács.

Fitzroviában nagy a nyüzsgés, szorosan átölelem Marquist, ahogy az édességeket és csecsebecséket áruló utcai árusok között kanyarog. Többen hangosan üdvözlik. A kuzinomat mindenki szereti; könnyed bája és sziporkázó elméje már kiskorunk óta számtalan előnyhöz juttatott bennünket. Szakállas férfiak egy csoportja antik könyvek gyűjteményét vizslatja, pápaszemeiket a magasba tartva csodálják az aranykötésű enciklopédiákat. Az ismerős bolgár nyelv édesen duruzsol a fülemben. Az egyik standról kézzel festett ikonok sora bámul vissza rám.

– Lázadó sárkányokat tartóztattak le Durhamban! – rikkantja egy újságárus. – Veszélyben a békeszerződés?

Marquis megfordul, hogy elolvassa a szalagcímeket, én pedig felhorkantok.

– Még hogy veszélyben? Már több mint ötven éve érvényben van. Mintha néhány lázadó képes lenne megdönteni.

A brit sárkánykirálynő és Wyvernmire miniszterelnök asszony között köttetett békemegállapodás biztosítja az emberek és a sárkányok zavartalan együttélését. Nélküle, no meg a kasztrendszer nélkül még mindig túlnépesedés és hajléktalanság fenyegetne, ráadásul tovább vadásznának az emberekre és sárkányokra is. Nem értem, hirtelen miért vannak oly sokan ellene.

– Szaftos pletykát hallottam a minap – mondja Marquis, miközben Marylebone felé vesszük az irányt.

Átlépek egy mély repedést a járdán, egy sárkányfarok csapódott be itt még a háború idején.

– Hugo Montecue legújabb barátnője azt állítja, hogy a sógora látott az égen egy sárkányt és egy aeroplánt, amint egymás mellett repültek.

– Ez hazugság. A sárkányok és az aeroplánok a maguk kijelölt útvonalán járnak, hogy elkerüljék az ütközést – kántálom a betanult szöveget, és kinyitom a könyvkötöde ajtaját. Odabent fülsértőn felharsan egy csengő.

– Nos – fog bele Marquis –, talán a lázadók végre elérték, amit akartak. Talán közelebb járnak a békeszerződés megsemmisítéséhez, mint gondolnánk.

Nagyot sóhajtok.

– Ha a barátaid azt hiszik, a kormány hagyja, hogy a lázadók csak úgy repkedjenek, nagyobb pupákok, mint gondoltam.

– Csak féltékeny vagy, mert Hugo Montecue-nak új barátnője van.

– Ó, dugulj el! – mordulok rá mogorván. – Arra jó volt, hogy segítsen átmenni számtanból, ez minden. Remek tanárnak bizonyult.

Marquis elvigyorodik.

– Azt meghiszem.

A táskámban kotorászom az érmék után, hogy kifizessem a könyvkötőt, de felhevül az arcom. A kis románcaimnak, még a hamisaknak is, épp oly titokban kell maradniuk, mint a kuzinoménak.

– Te beszélsz? – motyogom magam elé. – Úgy váltogatod a szeretőidet, mint a selyemsálaidat.

A könyvkötő átnyújtja a bekötött portfóliót, mire elmormolok egy köszönömöt. A drága bőrborító alatt a legnívósabb fordításaim lapulnak, és hirtelen büszkeség tölt el.

Minden fordítás áldozatot követel, épp a folyamat kíméletlensége vonzott mindig annyira. Az egyik s másik nyelv szavai között nincs közvetlen összefüggés, és egyetlen fordítás sem lehet teljesen hű az eredetihez. Tehát, bár szavainkkal többé-kevésbé áthidalhatjuk a nyelvek közti szakadékot, valami mélyebb jelentés mindig kimondatlan marad; egy titok, mely láthatatlan azok számára, akik csak egyetlen nyelv használatával tájékozódnak a nagyvilágban.

A tolmács ezzel szemben olyan lény, aki több pár szárnnyal repül.

A hónom alá csúsztatom a portfóliót, kilépek Marquis után az üzletből, majd hazafelé vesszük az irányt, közben elhaladunk a Londoni Egyetem mellett. Már két hónapja a diákjai vagyunk. Kihagytam a gimnáziumi végzős évemet, hogy hamarabb járhassak oda. Annyira szeretem, hogy lassan unni kezdem a hétvégéket. Még mindig irigykedem Marquisra, aki férfi lévén engedélyt kapott, hogy beköltözzön a kampusz területére, de tudom, hogy léteznek olyan egyetemek is, ahova egyáltalán nem engednek be nőket.

– Nézd a helyzet jó oldalát! – szokta mondogatni Thomas bácsi.

És én látom is. Napsütötte kampuszával, tornyos épületeivel és hatalmas könyvtárával a Londoni Egyetem mindent megtestesít, amiről valaha is álmodtam.

Álmok… A drakón szó jut eszembe ma reggelről.

Mengkhenyass.

Komodoniul van, az egyik sárkánynyelven, melyet Britanniában nemigen beszélnek, leszámítva a szingapúri kereskedőket. A fordítása már ott van a nyelvem hegyén, mégsem érem el.

– Lassíts! – rikkantja hirtelen Marquis.

Egy népes csoport vonul végig a Fitzroviába vezető úton. A táblára pillantok, amely mellett elhaladnak, ahogy beözönlenek a térre.

Hisz ott található Sophie menhelye is.

– A békeszerződés korrupt! – kiáltja egy hang.

A zilált külsejű gyülekezetbe egyszerre fehér egyenruhás, sisakos férfiak keverednek.

A béke őrzői.

Önkéntelenül is a kasztazonosítóm után nyúlok, s a szemem sarkából látom, hogy Marquis is így tesz.

– Szabadítsátok fel a harmadik kasztot! – rikácsolja egy nő torkaszakadtából.

Ő és a társai táblákat emelnek a magasba.

Megdermedve figyelem, ahogy a földre teperik, s a tömeg megrohamozza, eltapossa.

– Igazságot a sárkányoknak! – ordítja egy másik hang.

Egyre több békeőr bukkan fel, mind ezüst gumibotot szorongat a kezében. Félreugrok, amikor a tüntetők egy újabb csoportja viharzik el mellettem; az egyik tábla az arcomba csapódik. Marquis keze után nyúlok, miközben a két tábor egybeolvad és továbbhömpölyög a téren.

– Gyere! – Marquis hazafelé ráncigál.

Sietve átbotladozunk a macskaköveken, és hirtelen elvakít egy villanás. Néhány lépésnyire egy ezüstszínű bot emelkedik a magasba, s megcsillan a napfényben.

– Le Wyvernmire-ral!

A levegőben sikolyok harsannak, ahogy a gumibot lecsap. Vér fröccsen a kabátomra és a portfólióm borítójára.

– Ó.

Megbillenek, de az ajkamat elhagyó döbbent neszt azonnal elnyomja egy nő visítása. A csődület forrongani kezd, egyre csak gyarapszik, a testek áradata lassan közelebb araszol. Megpillantom a Marquis arcára kiülő rémületet, és futásnak eredek, de kis híján rálépek valakinek a fejére, mire megtántorodom. A lány a földön hever, hosszú haját vér áztatja, üveges szeme a semmibe réved.

Egy dörrenés hasít a levegőbe.

– Viv! – üvölti Marquis.

Loholni kezdünk. Az utcai árusok szétszélednek, a békeőrök automobiljai száguldanak felénk az úton. Megpillantom a házunkat, a magas fehér lakot kék függönyökkel. Felbukdácsolok a lépcsőn, amikor egy második lövés dördül, amit egy harmadik követ. Remegő kézzel dugom a kulcsot a zárba, miközben Marquis sürgetőn nyomul a hátamhoz.

– Nem megy…

Bezuhanunk az előcsarnokba, Marquis becsapja mögöttünk az ajtót. Levegő után kapkodva bámulom a kuzinom hamuszürke arcát és vérfoltos cipőjét. A szívem könyörtelenül dobol a mellkasomban, a hajam izzadságtól lucskos.

– Mi volt ez? – robban ki belőlem.

– Lázadó tüntetők – replikázza Marquis.

Az élettelenül heverő lány véres lobonca villan fel lelki szemem előtt. Felfordul a gyomrom, és a szám elé kapom a kezem. A lázadókat mindig is szervezett politikai pártnak képzeltem komoly főhadiszállással, a tagjait pedig bosszús sárkányoknak és fegyveres radikálisoknak. Nem azoknak a férfiaknak és nőknek, akik nap mint nap elsétálnak mellettem a téren. Nem tizenéves lányoknak.

Összerezzenve figyelem, ahogy nyílik a bejárati ajtó. A mama robban be rajta, kezében a jajgató Ursával.

– Zárd be az ajtót! – parancsol rám élesen, és leteszi a kishúgomat. – És maradj távol az ablakoktól!

Teszem, amit kér, aztán összenézünk Marquisszal, miközben a mama lesegíti Ursáról a kabátját és a csizmáját.

– Hozd ide a bocskorodat és minden egyéb holmit, ha bekoszolódott! – parancsol rám, és lehámozza a saját kabátját is. – És békítsd meg a húgodat!

– Csss, brumika – suttogom, letérdelek, és engesztelő szavakat mormolok Ursa fülébe.

Marquis feláll, és makacsul kibámul az ablakon. Néhány óra múlva nyoma sem fog maradni annak, hogy valaha is a lázadók tüntetésére tévedtünk. A ruháim frissen vasalva, makulátlanul függnek majd a szekrényemben, és olyan lesz, mintha soha nem is botlottam volna bele egy ezüst gumibotba vagy egy harmadkasztú lány holttestébe.

Hát ezért volt.

A gondolat hirtelen hasít belém, megingathatatlanul és megnyugtatón.

Ez az oka, hogy a karomon végigfutó fehér hegekre nézve meg tudom számolni az összes rossz jegyet, amit valaha is kaptam az iskolában.

Ezért hagytam, hogy Hugo Montecue tavaly a ruhám alá csúsztassa a kezét néhány matekleckéért cserébe.

Ezért árultam el a legjobb barátomat.

Hogy átmenjek a felmérőn. Hogy drakón fordító lehessek. Hogy soha, de soha ne fenyegessen a veszély, hogy lefokozzanak a harmadik kasztba.

Ursa csuklik, és közben új, halványkék szalaggal átkötött kasztazonosítóját simogatja.

– Akarsz játszani? – kérdezi tőle Marquis, és kézen fogja a húgomat.

Megvárom, amíg eltűnnek a szalonban, aztán felveszem a portfóliót a padlóról. Letörlöm a vért a borítójáról. Örülök, hogy a mama nem látta meg, és nem kényszerített, hogy kidobjam. Aztán átballagok az ebédlőbe, az asztal már megterítve vár. A mai vacsoráért teljes egészében a mama felel, soha nem volt cselédünk vagy szakácsunk. Nem maradna pénz a nevelőkre.

A portfóliót óvatosan a székemre teszem, a borítón sötétlő pacák akár vízfoltoknak is tűnhetnek. Vajon elegendő lesz, hogy Rita Hollingsworth fontolóra vegye, hogy a tanoncának fogadjon? Az ajánlóleveleimmel meg az iskolában ránk ragasztott határozott, mosolygós kiállással éppoly meggyőző leszek, mint a felmérő napján. Akár az érett gyümölcs, mondta rólam aznap a papa. Továbbra sem értem, mire gondolt, de azóta így látom magam.

Egy fényes, duzzadó gyümölcs vagyok: a felszínen csillogó, azonban belülről rothadó.

Hét órakor megszólal a csengő, épp amikor anya az utolsó szál virágot is eligazgatja az asztalon álló vázában. Fakó hajfürtök szabadulnak ki a frizurájából, az arcát keretezik, ahogy bátorító mosollyal rám néz. Sötét loboncommal és szeplős bőrömmel egyáltalán nem hasonlítok rá, de ez kicsit sem lep meg. Ő bölcs, kiegyensúlyozott, türelmes. Én ingerlékeny, forrófejű és önző vagyok.

A papa puszit nyom az arcára, és látványos mozdulattal elővarázsol a háta mögül két üveg bort.

– Azt hittem, csak egyről volt szó – morogja a mama.

– Így is volt – feleli a papa –, de mivel ilyen előkelő vendég érkezik hozzánk, úgy gondoltam, többre lesz szükségünk.

Thomas bácsi felmordul a karosszékéből. A papa a felmérőm eredményére várva kezdett inni, és azóta sem hagyta abba.

– Add csak ide! – vakkantja Thomas bácsi, és elveszi a két palack merlot-t.

Hangos pukkanással eltávolítja a dugót, és a borokat a tűz mellé állítja levegőzni kicsit. A papa közelebb hajol a mamához, rámutat a kandallópárkányon heverő kutatási anyagaira, és azt suttogja:

– Ne terítsd ki rögtön az összes kártyádat!

Eleget tudok a mama kutatásairól ahhoz, hogy megértsem: a ma este fontos. Tudom, hogy szerinte minden sárkánynyelv különböző dialektusokkal bír, melyek egy-egy csoportosulásra vagy helyre jellemzőek. A mama szerint ezen nyelvjárások létezése és kulturális jelentősége emlékeztetni fogja a társadalmat arra, hogy a sárkányok és az emberek nem is különböznek olyan sokban egymástól. Az Akadémia azonban ragaszkodik azon elméletéhez, hogy a sárkányok túlságosan elszigetelt életet folytatnak ahhoz, hogy a nyelvük széles körben elterjedjen és továbbfejlődjön.

Az ebédlő fényárban úszik, finom meleg uralkodik odabent, az asztalt a mama legszebb rózsaszín porcelánjaival terítették meg. Könyvespolcok és festmények sorakoznak minden falon, Mina, a bolyhos fehér cicánk a pamlagon szundikál. A szüleim meg Thomas bácsi ebben a szobában virrasztanak éjszakákon át. Először azt hittem, hogy a munkájukról beszélgetnek, de Thomas bácsi nem antropológus, mint a mama meg a papa. A lázadásról tanácskoznak, és egy újabb háború fenyegetéséről. Tegnap este, lefekvés előtt elcsíptem a beszélgetésük foszlányait.

Az államcsíny büntetése halál.

– Dr. Hollingsworth! – harsan fel a mama hangja. – Üdvözöljük az otthonunkban!

Mindannyian odafordulunk, és megpillantjuk a szobába bevezetett pöttöm, ezüst hajú nőt. A bőre bronzbarna és ráncos, a szeme sarkában szarkalábak gyülekeznek. Egyik kezében hosszú cigarettatartót, a másikban aktatáskát tart. Ujjain gyűrűk csillognak, Ursa mohón bámulja őket.

– Minő boldogság, hogy itt lehetek – feleli dr. Hollingsworth átnyújtva a kabátját Marquisnak.

A kuzinom felvont szemöldökkel mered rám, de a pillantásommal némán kérlelem, hogy viselkedjen udvariasan ezzel a nővel, aki talán a jövőm kulcsát tartja a kezében.

– Dr. és dr. Featherswallow, hallották hírét a lázadók ma délutáni tüntetésének? – kíváncsiskodik dr. Hollingsworth, miközben a papa a helyére vezeti. – Micsoda erőszakos zavargás épp a maguk háza előtt!

– Igazán szerencsésnek mondhatjuk magunkat, amiért biztonságban meghúzódhattunk idebent – hadarja a mama figyelmeztető pillantást lövellve felém. – Dr. Hollingsworth, megkínálhatom egy pohárka borral?

Hallgatom, ahogy a szüleim elcsevegnek a vendégünkkel egy tál vajas pirog felett. A nő szemében szinte lángol az értelem. Egymaga rögzítette három ősi sárkánynyelv szintaxisát, s egy olyan intézmény kancellárja, mely írásos formába öntötte a dragonéz nyelvet. És most itt van, a mi házunkban, és az én anyukámmal beszélget.

– Mint tudja, dr. Hollingsworth, a sárkányok évezredek óta több száz különböző nyelven kommunikálnak – magyarázza a mama. – És a kutatásaim arra engednek következtetni, hogy a nyelvi képességeik még ennél is messzebbre nyúlnak. Úgy vélem, hogy a kisebb, összetartó közösségek az általuk ismert nyelvekből született dialektusokban beszélnek. Ezek a dialektusok egyértelműen elkülöníthetők egymástól, éppúgy, ahogyan a magas szintű angol például a Liverpool környékén használt scouse-tól.

– Dr. Featherswallow, ha a sárkányok regionális dialektusokban beszélnének, erről bizonyára már hallottunk volna.

– A nyelvjárásoknak nem feltétlenül kell bizonyos területekre korlátozódniuk – válaszolja lelkesen a mama. – Meglehet, hogy…

Aztán hirtelen elhallgat, amikor dr. Hollingsworth felnyújtott tenyérrel csendre inti. Kis híján a torkomon akad a pirog, az asztal túloldalán Marquis is visszaköpi a borát a poharába.

– Dr. Featherswallow, ön bolgár, nemdebár?

– Én… az vagyok – feleli a mama.

– És mikor is jött Angliába?

– 1865-ben, csecsemőkoromban.

– Akkor tehát a Nagy Bulgáriai Mészárlás után. – Dr. Hollingsworth leteszi a villáját. – Sok családtagját vesztette el a bolgár sárkányok miatt?

– Néhányat, köztük az édesanyámat is – feleli csendesen a mama.

Ez minden, amit valaha is mesélt nekem a családjáról. Hogy a sárkányfelkelés után elmenekültek Bulgáriából, és csak ő meg az édesapja maradtak életben. A nagymamám Bulgária emberi populációjának nagy részével egyetemben odaveszett.

– Be kell vallanom, meglep, hogy sárkányantropológusnak állt, és éppen azokat a lényeket tanulmányozza, melyek annyi szenvedést okoztak a családjának – jegyzi meg dr. Hollingsworth. – Sok bolgár ismerősöm gyógynövényeket tart magánál, melyekről azt képzeli, megvédi őt a sárkányoktól, ráadásul mind megfogadták, hogy soha többé nem bíznak meg egyetlen tűzokádóban sem.

A mama elmosolyodik, a papa a keze után nyúl.

– Az utazási tilalom előtt a feleségem bejárta az egész világot a kutatásai révén, dr. Hollingsworth – meséli. – Minden egyes vérszomjas sárkányra, kikkel Bulgáriában találkozott, jutott legalább egy tucat, akik nem akarnak mást, csak békét.

Dr. Hollingsworth egyenesen apa szemébe néz.

– Hát nem mondhatjuk magunkat szerencsésnek a békeszerződés miatt, melynek oly sokat köszönhetünk?

A papa megmerevedik, látom, ahogy a mama nyugtatólag a hátára teszi a kezét, aztán újabb pohár bort tölt magának.

– Dicsőség a békének s a jólétnek! – kántálja a mama Britannia nemzeti jelmondatát éppúgy, ahogy Ursa leckéit szokta, amikor segít a kishúgomnak a tanulásban, dr. Hollingsworth pedig elismerően mosolyog.

Az ölemben lévő portfólióra teszem a kezem a drákszám múlt idejű alakján elmélkedve a kilencedik oldalon. Vajon most van itt az ideje, hogy szóba hozzam a tanonckodás témáját? Engedélykérőleg a mamára sandítok, amikor észreveszem, hogy dr. Hollingsworth egyenesen rám mered.

– Vivien Featherswallow – harsogja –, úgy tudom, kegyed is nyelvésznek készül.

Egyszerre felforr a vérem, és határozottan kihúzom magam. Itt az esélyem. Úgy mosolygok, ahogy tanították.

– Sárkánynyelveket tanulok a Londoni Egyetemen – válaszolom. – Ez az első évem.

– Csodás – bazsalyog dr. Hollingsworth. – A gyakorlatban is alkalmazod?

– A gyakorlatban? – hebegem.

– Sárkányokkal, kedvesem.

– Ó…

Jogos a kérdés, de sosem időztem el igazán rajta. Most azonban, jobban belegondolva, nem beszéltem néhány szónál többet egyetlen sárkánnyal sem gyerekkorom óta.

– Az utolsó sárkányprofesszort idén egy ember váltotta, így hát…

– Hány sárkánynyelvet beszélsz? – kérdezi tökéletes wyrmeriséggel.

– Hatot – válaszolom ugyanezen a nyelven. Aztán komodonira váltok, amit csupán nemrég kezdtem tanulni. – De ez utóbbit nem beszélem folyékonyan.

– Esti tin Drageoir? – szólal meg drazsérul. – Depuise quantem temps scrutes?

– Mivel ez a hivatalos sárkánynyelv Franciaországban, nyolcéves korom óta fejlesztem – felelem az egyik nevelőmtől tanult tökéletes drazsér akcentussal. – Véleményem szerint a könnyebben elsajátíthatók közé tartozik.

Dr. Hollingsworth szórakozottan somolyog, aztán visszavált angolra.

– És hogy tetszett a felmérő? Kitűnő eredménnyel zártad, mint hallom.

Már a felmérő említésére is összeszorul a gyomrom, de mosolyt kényszerítek az arcomra. Vajon honnan tud róla?

– Vivien rendkívül keményen megdolgozott az eredményért – jegyzi meg a papa. – Néhány barátja nem volt ilyen szerencsés.

Dr. Hollingsworth rávillantja tekintetét.

– Tehát maga szerint a szerencse is közrejátszik, dr. Featherswallow?

– A barátunk, Sophie épp olyan keményen dolgozott, mint Viv – kotyog közbe Marquis. – Nem számítottunk rá, hogy elbukik.

A gyomromat kínzó görcs egyre elviselhetetlenebb. Mivel Marquis egy évvel idősebb nálunk, előbb vizsgázott, mint Sophie meg én. De Sophie leminősítése így is eléggé megviselte őt.

Ursa hangosan szurkálja a pirogját a villájával.

– És kegyed mit gondol, Miss Featherswallow?

Idegesen a mamára sandítok. Mi köze ennek az egésznek a sárkánydialektusokhoz? Minden tinédzsernek részt kell vennie a felmérőn, amint betölti a tizenhatodik életévét. Akik átmennek, azok a születési kasztjukban maradnak, leszámítva a harmadkasztú gyerekeket, akiket másodosztályba léptetnek elő. Akik megbuknak, azok egy kaszttal lejjebb kerülnek, kivéve persze a harmadosztályúakat, akiknek nincs hova bukniuk. Ez már a születésem előtt is így zajlott.

A hónapokig tartó magolásra gondolok, az egyetemi jelentkezésekre, Hugo Montecue kalandozó kezére.

– A bukás számomra elképzelhetetlen volt – válaszolom.

Ezért tettem tönkre Sophie életét.

Dr. Hollingsworth rám kacsint, mire meglepetten hátradőlök. Vajon ezt akarta hallani? A mama alig láthatóan bólint.

– Maga szerencséről beszél, dr. Featherswallow, mégis a legjobb könyveket, a legjobb nevelőket és a legjobb iskolákat fizeti mindkét lányának, nem igaz?

Nem a legjobbat, ellenkeznék legszívesebben. A Cheltenhami Lánykollégium kizárólag első kasztú lányokat vesz fel. De inkább nem mondok semmit. Lehet, hogy most kénytelenek vagyunk áldozatokat hozni, de így a Featherswallow-k következő generációja akár az első kasztba is kerülhet.

A papa felhajtja a borát, majd újratölti a poharát, a szeme összeszűkül. A szobában mintha hirtelen megfagyott volna a levegő.

– Ennél többet is megteszek, asszonyom – mondja. – Vivient már azelőtt beírattuk a St. Saviour’s Lányiskolába, hogy egyáltalán megszületett volna. Az édesanyja addig nem engedte ágyba, amíg kívülről fújta a könyveit. A karján sebhelyek éktelenkednek, melyeket a saját apja ejtett rajta… – A papa hangja elcsuklik, Thomas bácsi hangosan köhint.

A szívem kihagy egy ütemet. Egy másodpercig képtelen vagyok elszakítani a tekintetem édesapám arcáról. Hogy jutottunk ide? Hol Marquisra, hol a mamára, hol a papára téved a pillantásom, aki újra belekortyol a borába.

Dr. Hollingsworth mosolyog.

– Ahogy egy jó apának kell – szólal meg halkan.

– De nem lenne szükség ilyesmire, ha… – bugyborékolnak elő a szavak a papa szájából, mire a mama kikapja a kezéből a borospoharat.

– …ha a lányaimat nem fenyegetné a harmadik kasztba jutás veszélye.

A mama felpattan, mintha leforrázták volna, a pohár kiesik a kezéből, borral fröcskölve tele a fapadlót. Bíborvörös áradatként szivárog be a repedésekbe. Dr. Hollingsworth is feláll. Visszatartott lélegzettel várakozom.

– Ha megbocsátanak – mondja, és előhúzza a zsebéből a cigarettatartóját –, azt hiszem, visszavonulok a dohányzóba.

Felkapja a táskáját, és sietősen elhagyja az ebédlőt. A kuzinom felé fordulok, de ő épp döbbent ámulattal bámulja a papát.

– Ezt jól megcsináltad, John – motyogja Thomas bácsi.

A mama reszket, a szája kemény vonallá préselődik. A papa hátradől a székében, és engem bámul, ajkát lilára festi a bor. Könnyek gyűlnek a szemébe. Még soha nem hallottam, hogy szót emelt volna a világ rendje ellen, vagy a sajnálatát fejezte volna ki amiatt, ahogyan felnevelt. Miért döntött úgy, hogy éppen most teszi meg, egy idegen, ráadásul egy fontos ember előtt? A zsebébe nyúl, és előhúz egy flaskát, de mielőtt lecsavarhatná a fedelét, a mama kiüti a kezéből.

– Mama – cincogja Ursa. – Miért vagy ilyen mérges?

A mama belecsíp az orrnyergébe. Thomas bácsi odahajol hozzá, és a fülébe súg valamit.

Mi ütött apádba? – tátogja Marquis.

Két üveg bor. Már a nyelvem hegyén van. Mostanra kialudt a lelkemben lángoló izgalom, helyét a forrongó düh vette át. A papára meredek. Az egyetlen esélyem is elszállt, hogy megmutassam dr. Hollingsworthnek a fordításaimat.

– Én is kimehetek a dohányzóba? – szólal meg Ursa.

Marquisszal egymásra meredünk. Nincs is ilyen szobánk.

Akkor hová tűnhetett Rita Hollingsworth?

A papa az ölébe akarja vonni a mamát, de az ellöki magától.

– Sajnálom, Helina… – fog bele.

Felkapom a portfóliómat, és kisurranok az ajtón.

Az előszobában csend honol, leszámítva az álló ingaóra ketyegését. A folyosó végéről egy kis társalgó és a szüleim dolgozószobája nyílik. Vajon melyik hasonlít dohányzószobára? Némán osonok feléjük, a gondolataim még mindig kavarognak. Mi ütött apába, hogy úgy beszélt, mintha ellenezné a kasztrendszert? A dolgozószoba ajtaja résnyire nyitva áll, halovány lámpafény szűrődik ki rajta. Mosolyba rendezem a vonásaimat, és kitárom az ajtót.

– Elnézést kérek apám fecsegéséért, dr. Hollingsworth.

A nő a papa íróasztalánál ül, cigarettája a hamutartóban füstölög. Két fiók ki van húzva. Rezzenéstelen arccal felpillant.

– A bor a legjobbakat is megrontja, Vivien – duruzsolja elnézőn. Egy kis ezüstdobozt lóbál felém. – Cigarettát?

– Nem dohányzom.

– Majd fogsz, ha olyan karriert futsz be, mint én.

Megragadom a kínálkozó alkalmat.

– Dr. Hollingsworth, kérem, fontolja meg, hogy felvesz a nyári gyakornoki programjába! – Átcsúsztatom a portfóliómat az asztalon. – Ebben megtalálja a legjobb munkáimat, valamint egy ajánlólevelet az egyik professzoromtól.

Elgondolkodva pislog rám, a szájából és az orrából füst szökik ki.

– Akadémikus szeretnél lenni, mint a szüleid?

– Nem! – vágom rá. – Fordító akarok lenni. Új sárkánynyelveket felfedezni. Akárcsak maga.

Rita Hollingsworth szemében ragyogó fény csillan.

– Már sok jót hallottam rólad – mondja. – Pontosan ilyen diákokat keresek.

A szívem kihagy egy ütemet.

– Megtiszteltetés lenne…

Hangos csattanás, majd üvegcsörömpölés hallatszik. Megpördülök. A papa feldöntött valamit? Az ajtóhoz sietek, de Hollingsworth elkap az ingujjamnál fogva.

– Fényes jövő áll előtted, Vivien. De ahhoz, hogy elérd, olyan helyekre kell merészkedned, melyről álmodni sem mersz.

Az arcát fürkészem, próbálok rájönni, mire gondol. A bepúderezett ráncok és a vörös rúzs felett tudálékos pillantás csücsül. A tekintetem a távrecsegőre siklik. Ki van húzva.

A mama felvisít.

– Békeőrök! – harsan egy hang. – Le vannak tartóztatva!

A világ lelassul. Rita Hollingsworthre meredek, és a papírfecnire, amit az imént húzott elő a papa íróasztalának fiókjából. Hatalmas erővel tör rám a felismerés.

– Nem azért jött, hogy meghallgassa édesanyám elméleteit, igaz?

Elereszti az ingujjamat, és elmosolyodik. Hirtelen megrohamoz az álmomban felvillanó szó, és az összes fordítása.

Mengkhenyass.

Kígyó.

Ellenség.

Csaló.

KETTŐ

MIUTÁN EGY SÁRKÁNYNYELVEN MÁR eszembe jutott a szó, hamarosan a többi is követi. Valósággal leperegnek a nyelvemről, ahogy szédülten robogok az ebédlő felé.

– Faitour. Slangrieger. Izmamnees.

Két békeőr áll az előcsarnokban, lábuk előtt szanaszét hevernek a betört bejárati ajtó üvegszilánkjai. A lámpák fénye visszatükröződik a szemüket eltakaró sisakjukról. Hirtelen a papa robban ki az ebédlőből, mire megtorpanok.

– Hogy merészelnek belépni a házamba…

Újabb alakok masíroznak be az ajtón, ropog az üveg nehéz bocskoruk alatt. Karon ragadják a papát.

– Eresszétek!

Felé indulok, de Thomas bácsi hamarabb odaér. A papa és az őrzők közé veti magát, a lába egy émelyítő roppanással valakinek a térdkalácsába ütközik. Megperdíti az egyik egyenruhást, és a földhöz vágja.

– Vivien! – rikoltja a mama az ajtóból. Az egyik őrzővel egyszerre érek oda hozzá, a férfi azonnal fegyvert ránt rá. Ursa sikoltozva kapálózik Marquis szorításában, ki akar szabadulni, hogy a papához szaladhasson. Marquis felénk lendíti a szabad karját, és egyenesen az őrző sisakjába bámul.

– Ne bántsák őket! – esdekel. – Kérem!

Földbe gyökerezett lábbal bámulom a fegyver csövét, amely most a kuzinom vállába nyomódik. Ursa hátulról a mama szoknyájába csimpaszkodik, miközben az őrző leereszti a fegyverét.

– Helina Featherswallow, John Featherswallow, Thomas Featherswallow – harsogja –, le vannak tartóztatva polgári engedetlenség gyanújának vádjával.

Polgári engedetlenség?

Legalább tíz békeőr áll az előszobánkban. A papát és Thomas bácsit a padlóra szorítják, kezüket a hátuk mögé bilincselik. A mamát bámulom. Néma könnyeket hullat, kezével Ursa feje búbját simogatja. Miért nem próbál magyarázkodni, hogy micsoda szörnyű tévedés történt?

– Mondd meg nekik, mama! – könyörgöm. – Mondd, hogy rossz házba jöttek!

A mama kék szeme szikrákat hány.

– Fogd a húgodat, és a kuzinotokkal együtt tűnjetek el Londonból! – utasít bolgárul. Az egyik egyenruhás megbilincseli a csuklóját. – Menjetek olyan messzire, amennyire csak tudtok!

A szívem kihagy egy ütemet.

– Mami! – Ursa a mama után szalad, miközben két őrző a zsebeit kutatva a bejárati ajtó felé lökdösi a mamát. Az utcán elegáns fekete automobilok sora várakozik. A szomszédos házak ablakaiban megrezzennek a függönyök. Az ég olyan sötét, akár a sárkányfüst.

– Apa, kérlek, áruld el, mi folyik itt!

Alig látom a Thomas bácsi vállába kapaszkodó, üvöltöző Marquist, miközben az őrzők a karjánál fogva elráncigálják az édesapját. Túlságosan lefoglal a látvány, ahogy saját apámat az egyik kocsiba tuszkolják. Olyan közel merészkedem, amennyire csak engedik.

– Papa? – Igyekszem visszafogni a hangom remegését.

Hangosan nyel egyet. Az arcához emelem a tenyerem. Előrehajol, a szeme vöröslik. Borszag árad belőle, de a tekintete józan és jeges.

– Nem a népnek kellene félnie a miniszterelnökétől, Vivien – mondja. – A miniszterelnöknek kell félnie a néptől.

Belökik a kocsiba, és becsapják az ajtót. Hátrafelé botladozom, a fülemben zubog a vér. A Fitzroy Square macskaköves járdája fodrozódni kezd a szemem előtt. A távolból mintha üveghez csapódó öklök dobbanását hallanám. Éles kiáltás hasít a levegőbe.

– Kedveském, el kell őt engedned!

Hollingsworth a zokogó Ursa mellett térdel, és igyekszik meggyőzni, hogy engedje el a mamát. A húgom látványa az – ahogy apró ujjacskái a mama szoknyáját szorongatják –, mely visszaránt a jelenbe.

– Ne merészeljen hozzászólni! – csattanok fel.

Felfeszítem Ursa öklét, és a vállamra kapom. Egyre csak bömböl. Hollingsworth összeszorított ajakkal feltápászkodik.

– Emlékezz a szavaimra! – suttogja a mama bolgárul.

A szeméből most keménység sugárzik. A kézfejét az enyémhez érinti, a gyengédség alig észrevehető megnyilvánulása, mellyel mégis száz dolgot közöl egyszerre. Aztán puszit nyom Ursa arcára, majd beszáll az automobilba, és eltűnik a sötétített ablak mögött. Még mindig érzem a parfümje illatát. Fojtott zokogás szökik ki az ajkamon, ahogy a kocsi elhajt. Felfordul a gyomrom. Ursa elernyed a karomban.

– Kasztazonosítót! – vakkantja az egyik őrző. – Most rögtön!

A nyakamban lévő igazolványért nyúlok.

– Másodosztály. Tizenhét éves – közli a felettesével.

– Na és ez?

Az elöljáró Marquis felé bök, aki az üres helyet bámulja, ahonnan az imént húzott el az édesapját szállító gépjármű. A másik őr kikapja a kezéből a kasztazonosítóját.

– Másodosztály. Tizennyolc éves.

A felettese bólint, mire az őrző megragadja Marquis vállát, majd megbilincseli.

– Ne! – ordítom. – Nem tett semmi rosszat. Ő…

– Vivien Featherswallow, kiskorúként jelenleg nem áll letartóztatás alatt. De a törvény rendelkezése szerint házi őrizetben kell maradnia, amíg a szülei bíróság elé állnak, és bebizonyítják ártatlanságukat.

Marquis hol rám, hol Ursára mered, egy ér lüktet az állkapcsában.

– E parancs megszegésének büntetése azonnali börtön – folytatja az elöljáró. – Megértette?

– Igen, de az unokatestvérem…

– Nagykorú, így ennek megfelelően bíróság elé fogjuk állítani – csattan fel a férfi.

Ursa sűrű csuklások közepette Marquis után nyúl, de a kuzinunkat betuszkolják az utolsó megmaradt automobilba.

– Ne félj, Marquis! – kiáltom utána, és a kocsira vetem magam, mielőtt bárki megállíthatna. – El fognak engedni, amint rájönnek, hogy mind ártatlanok vagytok!

Reményvesztett pillantást vet rám, mielőtt az ajtó az arcába csapódik, engem pedig láthatatlan kezek elrángatnak tőle.

Megpördülve látom, hogy egy újabb őrző lép ki a házból, kezében egy dobozzal, övéről egy bőrhüvelyben pihenő kés lóg.

– A miniszterelnöknek látnia kell mindezt. A dolgozószoba egyik titkos szekrényében találtam.

Titkos szekrény? A mi házunkban?

Az egyenruhás leteszi a ládikót.

– A kulcs a nő ruhája alatt volt.

A düh lázként terjed szét egész testemben. Rám néz és elvigyorodik.

– Mosolyogj, szépségem!

– Ha kezet emelsz édesanyámra…

A pofon a semmiből jön. Hátratántorodom, foltok táncolnak a szemem előtt. Marquis a kocsiból üvölt, Ursa hisztérikus sikolyai zengenek az utcán. Az őrző felemeli a sisakrostélyát, és szórakozott derűvel pislog le rám.

– Na, na, 707-es – dorgálja a felettese. – Nem így kell bánni egy másodosztályú állampolgárral. Miss Featherswallow egyszerűen csak arra kéri, bánjon az édesanyjával a kasztjának kijáró tisztelettel. Még akkor is, ha csupán egy bolgár pióca. – Hangosan felnevet a sisakja alatt, én pedig elfordulok.

– Ne sírj, Ursa! – Egyszerre próbálom megnyugtatni a húgomat, és visszafogni a torkomból feltörni készülő zokogást.

– Szállítsák a bizonyítékot egyenesen Wyvernmire miniszterelnök irodájába! – adja ki a parancsot az elöljáró. – Ő majd megvizsgálja, amint reggel visszatér a sárkányok felségterületéről.

– Csipkedjék magukat! – közli egy hűvös hang. – Igen sürgető az ügy. – Rita Hollingsworth a zsebébe mélyeszti a papírt, amit a papa íróasztaláról csent el. Könnyeim fátylán keresztül látom a türkizkék tintával lefirkantott sort.

– Soha nem érdekelte édesanyám kutatása – nyögöm. – Az egész egy csapda volt, hogy bejusson a házunkba. Elárulta őket…

– Nem, Vivien – feleli Hollingsworth. – Ők árultak el téged, a húgodat és a hazájukat.

– Ez nem igaz! – kiáltom. – Rossz embereket tartóztattak le!

Újabb automobil húzódik a Marquist fogva tartó mögé.

– Wyvernmire miniszterelnök hónapok óta szemmel tartotta a házatokat – prédikálja Hollingsworth. – Figyeltetett titeket. Én megmondtam, Vivien, a céljaid váratlan irányba vezetnek majd téged. Ám ha megleled, ragadd meg és tartsd meg őket, bármi legyen is az ára. – Fürkésző tekintetében fény csillan. – Biztos vagyok benne, hogy hamarosan újra találkozunk.

Beül a kocsiba, és becsapja az ajtót. A két automobil elhajt. Marquis sziluettjét figyelem a hátsó ablakban, míg el nem tűnik a távolban.

– Gyere! – suttogom Ursa hajába. – Menjünk be!

Átbotorkálok a színes üvegszilánkokon, mely egykor a bejárati ajtót díszítette. Az ebédlőt átkutatták, a fiókokat kirángatták, a szekrényeket felforgatták. Az asztal az oldalán fekszik, a padlót ételmaradékok és törött porcelánok szennyezik. Az egyik festmény csálén áll, mintha valaki benézett volna mögé. Mina a nyugágy alatt gubbaszt hangosan sziszegve.

Egy szörnyű pillanatra nevethetnékem támad.

Leteszem Ursát, aki megereszkedett vállal bámulja az elénk táruló jelenetet. A hajából eltűnt a szalag, szempillái összetapadnak a könnyektől.

– Takarítsunk fel egy kicsit! – javaslom, és kényszerítem magam, hogy vidámnak tűnjek.

Ursa nagyra nyílt, komoly szemmel pislog fel rám.

– A mama meg a papa pár nap múlva úgyis visszajönnek, és nem akarjuk, hogy rendetlenség fogadja őket, ugye?

Felemelem az asztalt, felkaparom a pirogot a padlóról, kényszerítem a kezem, hogy abbahagyja a remegést. Megigazítom a festményt, összeszedem az üres borosüvegeket. Amíg felsöpröm az előszobában szétszóródott szilánkokat, Ursa megeteti a macskát.

– Egyél szépen! – Hallom, ahogy Minának duruzsol. – Ugye nem akarjuk, hogy rendetlenség fogadja a mamát és a papát?

Utána segítek neki felvenni a pizsamáját.

– Nem mondtam fel a leckémet – motyogja ásítva.

– Most az egyszer kihagyhatod – válaszolom.

Addig simogatom a haját, amíg végre álomba szenderül, aztán becsukom a gyerekszoba ajtaját. Odalent az ebédlőben csend honol, csak a tűz pattog a kandallóban. Leülök egy székre, és eszembe jut a békeőr felfelé görbülő ajka, ahogy kiejtette a pióca szót. Vajon azért váltunk céltáblává, azért akarnak minket bemártani, mert a mama bolgár? Szegény Marquis valami koholt váddal egy börtöncellában tesped, míg én itt vagyok egyedül ebben a nagy, üresen kongó házban. És a szüleim… Szipogok, aztán kitör belőlem a zokogás.

Az államcsíny büntetése halál.

Tényleg erről diskuráltak éjszakákon át az ebédlőben? A szüleim és a nagybátyám azt tervezgették, hogy csatlakoznak valamelyik lázadó csoporthoz, és megdöntik a kormányt? Nem tudom elhinni. Nem akarom. A Featherswallow-k büszkén viselik az igazolványukat, tiszteletben tartják a kasztok közti határvonalat, és felkészítik a gyermekeiket a felmérőre. A mama és a papa soha nem tenne ilyen ostobaságot, valami ennyire önzőt.

Nem a népnek kellene félnie a miniszterelnökétől, Vivien. A miniszterelnöknek kell félnie a néptől.

Wyvernmire, az első női miniszterelnökünk immár második ciklusát tölti. Átvezette Britanniát a Nagy Háborún, és fenntartotta a békét az emberek és a sárkányok között. A szüleim szájából soha egyetlen rossz szót sem hallottam róla. Akkor mire gondolhatott a papa?

Olyan gyorsan szökkenek talpra, hogy beleszédülök. Az őrző valami titkos szekrényt emlegetett. A dolgozószobában papírok hevernek szerteszét a padlón, a könyveket lehajigálták a könyvespolcokról, a gerincük felrepedt. Az ablak résnyire nyitva, befúj rajta a fagyos szél. Hollingsworth cigarettacsikkje a hamutartóban hever. Ismét a sírás kerülget. A szüleim itt töltötték idejük nagy részét, hogy bebizonyítsák legújabb elméletüket a sárkányok viselkedéséről és kultúrájáról. Ez a szoba tele van tudással és kérdésekkel.

A könnyeim homályán át észreveszek valamit. A papa íróasztalának oldala… nyitva áll? Kalapáló szívvel letérdelek mellé. A fapanel ajtószerűen nyílik, díszes aranypántja egy apró kulcslyukat rejt. Mögötte egy titkos rekesz van, amely egy bicskát leszámítva üres. A zsebembe csúsztatom, és hitetlenkedve rázom a fejem. Csakugyan rejtegettek valamit. És bármi volt is az, most egy dobozban lapul a békeőrök automobiljában.

Végigpásztázom a szoba többi részét. A kopottas, zöld kanapé érintetlennek tűnik, akárcsak a zongora és az iskolai trófeáimat őrző kredenc. Csak a zsúrkocsit mozdították el. Egy festett gömb az, melynek felső fele nyitható, felfedve az alatta rejlő borosüvegeket. Régen imádtam az ujjammal végigrajzolni az egyes országok körvonalait, megtanulni a tengerek nevét. Közelebb hajolok. Ott van Románia, Jugoszlávia, Görögország, közébük ékelődve pedig Bulgária: a sárkányok országa. A földgömb bal felén az Egyesült Államok látható, ahonnan Marquis édesanyja származik, és ahol bizonyos államok békében élnek együtt a sárkányokkal, mások pedig zsákmányként vadásznak rájuk.

Fintorogva ráncolom a homlokom. Valaki egy éles tárggyal vonalat húzott a földgömb festett felületére, így bemetszést ejtve Bulgáriától egészen Britanniáig. A vonal mellett pedig Wyvernmire miniatűr címere virít, egy sárkánykígyó farkába gabalyodó W. Türkiz tintával pingálták. Pont olyannal, amit a papa is használ a töltőtollához.

Mégis mit képzelt, hogy ilyet rajzolt a zsúrkocsira? Az őrzők vajon látták? És mit jelenthet? Először államcsínyt emlegetnek, aztán a mama felszólít, hogy meneküljek Londonból, és most ez. Az íróasztalnak támaszkodom, és lehunyom a szemem.

Azt jelenti, hogy bűnösök.

Ha ez igaz, akkor bármit találtak is a békeőrök abban a titkos szekrényben, bizonyíthatja ezt. És ha a kormány kezébe kerül, vagy felhasználják ellenük a bíróságon…

A szüleimet és Thomas bácsikámat halálra fogják ítélni.

És mi lesz Marquisszal? Apró nyikkanás hagyja el az ajkam. Hogy tehették ezt velünk a szüleink? Hogy tehették meg mindazt, amitől minket óva intettek? Soha ne vedd le az azonosítódat, soha ne társalogj a kasztod alattiakkal, soha ne szegd meg a szabályokat! A lefokozásom gondolata eléggé megrémítette a papát ahhoz, hogy nyírfa pálcával essen a karomnak… Akkor miért követett el olyasmit, ami garantálja, hogy Ursa meg én egy menhelyen találjuk magunkat, még mielőtt a teste kihűlne?

A falióra tízet mutat. Holnap reggel Wyvernmire miniszterelnök asszony megérkezik westminsteri irodájába, és megvizsgálja a békeőrei által begyűjtött bizonyítékokat.

Összerezzenek a szoba sarkából harsanó éktelen rikácsolásra. A papa drakovolja meresztgeti rám a szemét. A sárkányok kis termetű alfajának a példánya egy plafonról lógó ketrecben ül. Tegnap óta nem volt szabad levegőn, amikor is a mama elküldte, hogy kézbesítsen egy levelet. Felveszem a ketrecet, az ablakpárkányra teszem, és kinyitom az ajtaját. A drakovol elrepül az éjszakába. Behúzom az ablakot, és az üres kalitkát bámulom.

Meg kell szabadulnom a bizonyítékoktól, de semmi esélyem, hogy átküzdjem magam a westminsteri erőd biztonsági őrein. Tehát, hacsak a terhelő dokumentumokkal teli doboz nem dönt úgy, hogy az éjszaka folyamán spontán felgyullad, nincs kiút.

Fényesség gyúl az agyamban.

Nevetséges ötlet, valószínűleg a legrosszabb, ami valaha is eszembe jutott. De mi más lehetőségem maradt? Ha nem teszek semmit, a kishúgom árvaházban végzi, a karrieremnek lőttek, mielőtt elkezdődhetett volna, és a családom…

A családomnak annyi.

Tíz perccel később kicipelem a házból az alvó Ursát. Mina búsan jajgat hugicám iskolatáskájában egy váltás ruha és a kedvenc plüssmackója mellett. Az éjszakai levegő hűvös, az utca kísértetiesen nesztelen. Az égen, magasan az utcai lámpák fölött, egy szárnyaló sárkány alakját pillantom meg a távolban. Szerencse, hogy Marylebone csak rövid sétára van innen, és közben egyetlen harmadosztályú negyeden sem kell átlopódznom. Egy plakát bámul rám a villamosmegállóból, egy tiszteletre méltó család képe: a szülők önfeledten mosolyognak, miközben egy fegyveres, sárkányfarkú lázadó elragadja hátulról a gyermeküket. A fiatal tüntetők, akiket Marquisszal láttunk, bizonyára a radikalizálódás áldozatai, de a szüleimnek megvan a magukhoz való esze. Hogy jutottak idáig?

Sophie szülei egy szerény vöröstégla-házban élnek. A ház előtt egy almafa nő, a pázsitra árnyékok vetülnek. A függönyöket szorosan behúzták. Felbaktatok a köves úton, sajog a karom Ursa súlyától. Megzörgetem a sárgaréz kopogtatót, és várok.

Csend.

Idegesen pislogok a hátam mögé. Aztán kigyullad az előszobalámpa. Abel nyit ajtót. Sophie apja deres hajú, barázdált arcú férfi, talán a kor, az álom, vagy az egyetlen lánya elvesztése felett érzett fájdalom ráncai szabdalják.

– Vivien? – suttogja a sötétbe. – Te vagy az?

– Igen – nyöszörgöm. – Abel, bajban vagyok.

Szélesebbre tárja az ajtót, és befelé int, de megrázom a fejem.

– Nincs rá idő. – Hallom, ahogy megremeg a hangom. – A szüleimet letartóztatták. Polgári engedetlenséggel vagy valami hasonlóval vádolják őket, de van egy ötletem, ami talán segíthet. Vigyáznátok addig Ursára?

Sophie apja nagyokat pislog.

– Abel?

A felesége jelenik meg az ajtóban flanelköntösbe burkolózva.

– Vivien?

– Szeretném, ha befogadnátok Ursát – mondom, és zokogás tör fel a torkomból. – Kérlek, vigyázzatok rá, amíg vissza nem jövök! Remélhetőleg már holnap, de ha mégsem, akkor is tudnom kell, hogy jó helyen van, mert különben kénytelen leszek…

Elcsuklik a hangom. Alice arcára rémület ül ki, tekintete ide-oda villan köztem és a férje közt.

– Vivien – mondja elnyújtva Abel –, ha a szüleidet letartóztatták, nem tehetsz semmit…

– Nem ülhetek karba tett kézzel! – fakadok ki, felriasztva Ursát. Halkabban folytatom. – A családom meg fog halni.

– Akkor nem, ha ártatlanok.

– Sophie is ártatlan volt – vágja rá Alice vérmesen. – És isten tudja, hol van most.

Abel összerándul a lánya nevének említésére.

– Alice, ha az őrzők a keresésére indulnak…

– Akkor nem találnak mást, mint két gyermektelen szülőt, akik egy szülő nélküli gyermeket gondoznak. – Alice Ursa felé nyúl. – Add csak ide, drágám!

Elfojtok egy zokogást, ahogy a szundikáló batyu súlya lekerül a vállamról.

– Vivien, szembeszállni a törvénnyel sokkal veszélyesebb, mint azt gondolnád. – Abel kéklő szeme az enyémbe fúródik. – A mi Sophie-nk… – Elhallgat, megkapaszkodik az ajtókeretben. – Sophie többször is megpróbált hazajönni, miután lefokozták. A békeőrök minduntalan visszakísérték Camdenbe, a harmadosztályú körzetbe, de rendre visszatért. És mi hagytuk. Alice… Alice megkísérelte elrejteni. De most elment.

Elszorul a szívem.

– Hogy érted, hogy elment? Hová ment?

– A tanács azt mondta, hogy egy másik negyedbe költözött a munka miatt, de soha nem ír. Írt volna, ha igaz lenne. Nem gondolod?

Úgy néz rám, mintha tudnám, mi járhatott Sophie fejében, vagy legalábbis azt, hogy hol lehet. Mégis bólintok. Sophie soha nem fordítana hátat a családjának.

– Te ne tűnj el nekünk! – rebegi Alice, a szeme csillog a könnyektől.

Átnyújtom Abelnek Ursa táskáját, mire Mina sziszegni kezd.

– A macska… – motyogom bocsánatkérőn. – Ursa kasztazonosítója a nyakában lóg. Visszajövök a húgomért, ígérem.

Alice bólint, Ursára borítja a takarót, és a ház felé fordul. Elpityeredek, ahogy az arany fürtös kobak eltűnik a szemem elől. Abel türelmesen megvárja, amíg összeszedem magam, és hirtelen tudatosul bennem, milyen sok idő telt el azóta, hogy utoljára ebben a házban jártam. Félek, hogy elárasztanak az emlékek, melyek immár szégyentől foltosak. Fény gyúl Sophie hálószobájának ablakában, és tudom, hogy indulnom kell. Alice gondolkodás nélkül befogadta Ursát. Vajon akkor is megtette volna, ha tudja, hogy Sophie miattam tűnt el? Ha tudja, hogyan téptem szét a családját?

– Vigyázz magadra, Vivien! – mondja Abel.

Bólintok, aztán visszasurranok az ösvényen át az utcára, és szorosabbra húzom a táskám pántját. Hosszú éjszaka áll előttem. Szükségem van egy sárkányra. Olyanra, aki eltökélt.

Szerencsémre pontosan tudom, hol találok ilyet.

HÁROM

A KÖNYVTÁR A LONDONI EGYETEM északi tornyában kapott helyet. Minden ajtó és ablak árnyékba burkolózik, a nagy vaskapuk impozánsan magasodnak a feketeségben. De tudom, hogy ez pusztán a látszat. Nesztelenül átszökkenek a falon, bőrcipőm halkan süpped a fűbe. A torony tölgyfa ajtajait bereteszelték, ezért az épületet megkerülve az utcalámpa fényében fürdő kis hátsó ablakhoz lopakodom. Végigsimítok az ujjammal az ablakkereten. Apám bicskája hideg és nehéz a zsebemben. Kinyitom, a hegyét óvatosan a keret és az üveg közti barázdába helyezem.

Láttam már a papát, amint ezzel próbálkozott, amikor Ursa bezárkózott a kerti fészerbe, mert nem akart iskolába menni. Kirimánkodta onnan, és elmagyarázta neki, hogy a tanulás igen hasznos, mert általa jó szakmát szerezhet, és örökre a családdal maradhat.

Az ablak kezdi megadni magát, ahogy a penge a gumiba vág. Először lefelé húzom a kést, majd követem az üvegtábla peremét. A papa mindig is kedvesebben bánt Ursával, mint velem ebben a korban. Hatéves lehettem, amikor elcseréltem a kasztazonosítómat Vera Malloyjal, aki a tér túloldalán lakott a harmadosztályúak körzetében. Viccnek szántuk, de akkor már nem volt olyan mókás, amikor felbukkant mellettünk egy békeőrökkel teli automobil, és Vera azon nyomban eliszkolt az igazolványommal a nyakában.

Az őrző természetesen tudni akarta, hogy én, Vera Malloy, mit keresek a másodosztályú negyedben jóváhagyó pecsét nélkül. Egész testemet kiverte a víz, ám ahelyett, hogy letartóztatott volna, az őrző átkísért Vera körzetébe, és otthagyott egy számomra ismeretlen utcában. Így hát wyrmeriül kezdtem ordítozni vele, majd más sárkánynyelvekre is átváltottam, és megkérdeztem, mégis honnan ismernék ennyi különböző nyelvet, ha harmadik kasztú iskolába járnék?

Az általad beszélt nyelvek mentettek meg téged, Vivien, és újra meg fognak, mondta akkor a papa.

De megtiltotta, hogy az utcán játsszak.

Az üvegtábla megbillen, ahogy alávájom a pengémet, aztán kiszabadul a keretéből. Óvatosan leteszem a földre, bedugom a kezem a résen, és felpöccintem a belső kilincset. Az ablak kicsapódik, én pedig azonnal beugrok rajta, a fal felhorzsolja a cipőmet. Kiskoromban állandóan a Londoni Egyetemről álmodoztam, de arra sosem gondoltam, hogy egyszer még betörök oda.

Megállok az információs pult mögött, a könyvtár egy kis, polcokkal telezsúfolt zugában. A sötétben araszolok előre a nyikorgó padlódeszkákon, át az előcsarnokon, amíg végre megtalálom a felvonót. Belépek, és becsukom a rácsos ajtót. Egészen ütközésig húzom a kurblit. Ahogy emelkedni kezdünk, a kémlelőablakon keresztül felvillannak előttem a különböző emeletek. A tetőre érve a felvonó rázkódva megáll, s mikor kilépek, egy csigalépcső alján találom magam. Egyszer már jártam itt fent, fogadásból.

Fogadjunk, hogy nincs elég vér a pucádban, hogy felmenj, és megnézd azt a sárkányt, mondta Marquis.

Megmásztam a csigalépcsőt egészen a sárkány börtönéig, jól szórakozva kuzinom döbbent arckifejezésén, aztán sietve visszanyargaltam. Mindezt csak azért, hogy bebizonyítsam, képes vagyok rá. Most újra megteszem a felfelé vezető utat, tenyeremet a kanyargó korláton nyugtatva.

Hűvös fuvallat járja át a levegőt, megborzongva lépek be a kör alakú terembe. A tekintetem azonnal a könyvespolcok hosszú sorára villan, ahol a sárkány legutóbb heverészett. A hold fényében próbálom kivenni a körvonalait. De nincs ott semmi. Lépcsősor vezet fel egy karzatra, hozzáférést biztosítva a legmagasabb könyvespolcokhoz. Kíváncsi vagyok, milyen kötetek lapulnak ott. Nem lehetnek túl fontosak, hisz senki nem jár arra.

Az idefent terjengő édeskés, rothadó szagtól felfordul a gyomrom. Teszek egy lépést előre, és valami ropog a talpam alatt. Egy kis emlős, talán egy macska hófehér koponyacsontja az. Bizonyára egerek után kutatva vándorolt fel ide, hogy aztán saját véres végzetére leljen. Esetleg a gondnokok saját háziállataikkal kezdték etetni a sárkányt.

A gyomrom görcsbe rándul a várakozás izgalmától. Meg kell tennem. Nincs más választásom. A gondolattól máris bátrabbnak érzem magam. De hol van a sárkány?

Átsétálok az előttem hajladozó boltíven. Egy újabb terembe vezet, nagyobb, mint az előző. Rálépek a szőnyegre, s az megreccsen a cipőm sarka alatt. Ez egyáltalán nem is szőnyeg, hanem egy hatalmas levedlett sárkánybőr, fakó és hártyás. A jobbomon egy elhagyott, madárürülékkel telepiszkított íróasztal, a balomon pedig egy megfakult tábla.

TUDÁSKÉRÉS, áll rajta.

Az idősebb diákok azt rebesgetik, hogy a könyvtári sárkány egy bűnöző, aki fellázadt a békeszerződés aláírása ellen, mert nem volt hajlandó alávetni magát az emberi törvényeknek. Ezért ide száműzték, hogy mindörökkön az embereket szolgálja – a legsúlyosabb büntetés, amit a fajtájára kiszabhattak. Arra kárhoztatták, hogy átadja minden tudását az arra kíváncsiaknak. Elvégre egy évszázadok óta élő lény százszor több információval bír bármely könyvnél. De a dolog visszafelé sült el, amikor a sárkány kis híján megölt egy diákot. Gondolom, most már nem bolygatják, csak hagyják ott elpusztulni.

Felbámulok a torony párkányára, de egy fészkelő galambot leszámítva semmi sem mozdul. Arcomba csap a szél, ahogy befordulok a sarkon. A falat átütötték, a torony külső teraszaira nyílik, mint egy mészkőből és csipkézett fémből készült tátongó seb. A tarkómon feláll a szőr. Mintha kiszippantották volna a levegőt a helyiségből. A sárkány háttal áll nekem, teste betölti az egész teret.

A mellvédről bámul kifelé, mely az alattunk elterülő kampuszra és a mögötte húzódó városra néz. Tüskés farkát úgy tekergeti maga körül, akár egy macska, sötét rózsaszínű bőrét pikkelyek borítják, melyek üvegként csillognak a holdfényben. Ez a legnagyobb, legfélelmetesebb tűzokádó, amit valaha láttam.

Egyszer kutató körútra indultam a mamával, amire egyébként már alig emlékszem. Szelíd sárkánykígyók közt aludtam, testük horkoló napként ontotta magából a hőt. A Nagy Háború léghajós támadásai során láttam ugyan, ahogy a sárkányok védik a pozíciójukat a Fitzroy téren, Blackfriarsben sorakoznak harci páncéljukra várva és a Westminster felé igyekvő bombákat hatástalanítják. De ez valami egészen más. Ez a sárkány becstelen.

Mi a fenét képzeltem? Lassan hátrálni kezdek, de megbotlom egy kődarabban.

A rossebbe.

Összerezzenve figyelem, ahogy a kavics végigkopácsol a földön. A szívem hangosan dübörög a mellkasomban. A sárkány farka megrándul. Mióta tudja, hogy itt vagyok?

Most legalább nem tudsz elszökni.

Megköszörülöm a torkomat, és igyekszem nyugodt hangot megütni.

– Te vagy a könyvtári sárkány? – Úgy cincogok, mint egy rémült kisgyerek.

A sárkány doromboló hangot hallat.

– Mégis mi más lennék?

Angolul beszél, szláv akcentussal – talán bolgár? Ez tényleg a legrosszabb ötlet, ami valaha is eszembe jutott.

Nyelek egyet.

– Azon tűnődtem…

– 1903 óta nem fogadok tudáskéréseket.

A hangja reszelős, mégis lágy, és kétségtelenül női. A sárkány hirtelen megpördül, hatalmas fejét felém lendíti. Az arcát is tüskék borítják, a szemét fehér karikák keretezik.

– Nem emiatt vagyok itt – mondom gyorsan.

Felmordul, a talpam alatt is érzem a vibrálását.

– Nos, ennek örülök – mondja. – Ha azért jöttél volna, kivágnám a nyelved a torkodból.

Görcsbe rándul a gyomrom.

– Azzal a diákkal is ezt tetted, aki felmerészkedett ide?

– Sajnálatos, de nem emlékszem.

– A sárkánymemória több mint tízszer annyi információt képes tárolni, mint az emberi agy – jegyzem meg. – Ráadásul az itteni emberek láthatóan nem felejtenek.

Halálvágyam van? A sárkány farka meglendül, miközben ragyogó borostyángömbökre emlékeztető szemével engem vizslat. Óriási karmai fölött selymes fekete tollak sora fénylik. Gyönyörű állat, de a lábain sebek éktelenkednek, és a bőre is elszürkült.

– Fogoly vagy. – A két szárnya közé ékelt aprócska ezüstdobozra mutatok.

A lény bőrébe ékelt detonátor az, robbanóanyaggal töltve.

– Te pedig remek megfigyelő – dohogja.

– Bolgár sárkány vagy? – Emlékszem Marquis vázlataira a különböző fajokról. – Egy bolgorit?

– És ha igen, akkor mi van?

– Moyava maìka izlydane e v Bolgor – mondom szlavidranég nyelven.

Édesanyám bolgár származású.

– A poronty sárkánynyelven beszél.

Az izgalom szikrája járja át a testemet. Megértette, amit mondtam. Életemben először beszélek sárkánynyelven egy valódi sárkánnyal.

– Beszélek szlavidranégül, wyrmeriül, harpentézül, drazsérul, drákszámul, és egy kicsit komodoniul is. Meg pár emberi nyelven, természetesen.

A fülem mögé tűröm a hajam, és veszek egy mély lélegzetet.

– Mi a neved?

A sárkány megereszt egy mély sóhajt.

– Az enyém Vivien – próbálkozom.

– A nevem Chumana.

– Kígyószűz? – kérdezem. – Ezt jelenti angolul, nem igaz?

– Mit akarsz, emberlány?

Megacélozom magam. Ennek a beszélgetésnek többféle kimenetele lehet. Chumana egyszer már megpróbált megölni egy diákot. Mi akadályozza meg, hogy újra megtegye?

– Azért jöttem, hogy alkut ajánljak neked – válaszolom.

Chumana olyan hangot hallat, ami nem lehet más, csak nevetés.

– Mégis mit ajánlhatna egy emberlány egy bűnös sárkánynak?

Tétovázom, de csak egy másodpercig.

– Szökést – mondom. – Szabadságot. Bosszút.

– Neked elment az eszed – fújtat Chumana, és elfordul.

– Leszedhetem rólad azt a detonátort – kiáltok fel. – Aztán egyszerűen elrepülhetsz. De előbb… – Egy pillanatra elhallgatok. – Előbb fel kell gyújtanod Wyvernmire miniszterelnök irodáját.

A sárkány visszafordul felém.

– A szolgálatodba akarsz állítani?

– Nem! – grimaszolok. – Mint már mondtam: alkut kötünk. Egyenrangú felekként.

Chumana ismét felnevet, mire felforrósodik az arcom.

– Egyezséget kötnél egy sárkánnyal?

Felrémlik Marquis elborzadt arca, Ursa pityergése, az anyám, akit elhurcoltak a békeőrök.

– Igen.

– Tudod, mi lesz, ha megszeged?

Chumana hangja csábító, akár a csupasz bőrt cirógató selyem.

– Megölsz – felelem egyszerűen.

A rabsárkány engem tanulmányoz, borostyánszín szeme elsötétül.

– Porig égetni Wyvernmire irodáját? – sziszegi. – Örömmel megtenném.

A szívem majd kiugrik a mellkasomból, de bólintok, és igyekszem higgadtnak látszani.

– A detonátor – mondom, és Chumana szárnyára pillantok.

Marquis mesélt nekem ezekről a gyújtószerkezetekről, illetve arról, hogyan sikerült beleírniuk a békeszerződésbe, persze kizárólag elítélt sárkányokon alkalmazva azokat. Az ezüstszelence nem nagyobb a tenyeremnél, de – ha jól emlékszem – tele van higanyfulminát-kristályokkal.

– Van egy pengéd, emberlány? – kérdezi Chumana. – Mindketten tudjuk, hogy a fogaidra nem számíthatunk.

Elharapok egy mosolyt. Szóval a sárkányok nemcsak a szarkazmusban jók, de humorérzékük is van. Előveszem a papa bicskáját, mire Chumana megereszt egy horkantást.

– Ez beletörik az irhámba – dohogja. A könyvtár felé bök a karmával. – Az íróasztal fölött.

Visszasietek az épület belsejébe, Chumana pedig követ, hosszú farka kígyóként tekereg utána. Az íróasztal fölé egy üvegládikába zárt kardot lógattak. Felpattanok az asztalra, leemelem a nehéz tokot, majd leteszem a padlóra. Chumana figyel, orrlyukaiból füstpamacs száll fel.

– Miért hagyták itt egy fogoly mellett? – tűnődöm, miközben felforgatom az íróasztal fiókjait valami súlyos tárgy után kutatva.

– Ismersz olyan embert, aki hajlandó lenne veszélyes robbanóanyagot kivágni egy gyilkos sárkány testéből? – veti oda Chumana.

Megvonom a vállam. Lefogadom, hogy a harmadosztályú lány a tüntetésről megtette volna.

Csakhogy az ő fajtája ritkán kerül egyetemi könyvtárak közelébe.

A kezem valami kerek és hideg dologhoz ér. Egy papírnehezék az. Előhúzom a fiókból. Hozzávágom az üvegvitrinhez, ami ripityára törik. Aztán óvatosan kihúzom a kardot. Testes, és határozottan valódi. A markolat kissé rozsdás, de a penge borotvaéles.

– Ezzel megvolnánk – dünnyögöm, és megfordulok. Chumana két könyvespolc között várakozik.

– Hogyan csináljuk?

– Fel kell másznod a hátamra – feleli.

Bólintok, próbálok lecsillapodni, hogy ne remegjen annyira a kezem. Chumana baljához lépek, elég közel, hogy lássam a bőrét tarkító keményedéseket.

– Kellene egy kis fény – szólalok meg a háta mögül. – Nem tudnál esetleg… felgyújtani valamit?

– Nem – morogja. – Hacsak nem akarod, hogy mindketten felrobbanjunk.

– Ó, értem – motyogom erőtlenül. – Akkor marad a lámpa.

Meggyújtom a falra szerelt, ócska gázlámpákat, aztán felbámulok Chumana testére. Óriási, bőrszerű szárnyai a háta két oldalán vibrálnak, kitárva átérik az egész szobát. Kupola formájú pikkelyek futnak végig a gerincén.

Erősen megszorítom a kezemben tartott kardot.

– Akkor én csak…

– Láss hozzá!

Egyik lábamat óvatosan Chumana farktövére helyezem.

Ó, Marquis, ha ezt látnád!

Könnyebben felevickélek, mint vártam. Megvetem a kezem s lábam a pikkelyein. Olyan, mintha egy lélegző sziklán próbálnék felkapaszkodni. Az ujjbegyeim végigsimítanak a pikkelyek közti bőrön, az érintése meleg, szinte forró. Chumanának állat-, sárkányfüst- és régipergamen-illata van.

Felkapaszkodom a háta legtetejére, a térdemet a gerince két oldalához támasztom. A gyújtószerkezetet okosan a szárnya tövében helyezték el, amit vastagon körbenőtt az irhája. Milyen érzés lehet, ha egy fémdarab beleolvad a bőrödbe? A sárkányoknak vajon kevésbé fájdalmas, hisz a testhőmérsékletük egyébként is magasabb? Remélem, hogy igen.

– Chumana – szólalok meg hirtelen. – Hogy is működik ez a detonátor?

Óvatosan kinyújtózik, mire megragadom a szárnyát, hogy le ne essek.

– Légy nagyon óvatos! – figyelmeztet. – A benne lévő kristályok az ütésre és a hőre is rendkívül érzékenyek. Ha sikerült eltávolítanod, semmiképpen ne ejtsd el!

Érzem, hogy zakatolni kezd a szívem. Tehát könnyedén végezhetek mindkettőnkkel.

– De hogyan működik? – ismétlem. – Mivel akadályozta meg, hogy megszökj innen?

– A súrlódás… – morogja a sárkány. – Ha repülnék, a szárnyaim mozgása beindítaná a szerkezetet. Ha valamilyen oknál fogva ez mégsem történne meg, a megnövekedett pulzusszámom miatt megemelkedne a testhőmérsékletem, és ez reakcióba lépne a kristályokkal. – Chumana felmordul. – Igazán figyelemre méltó emberi találmány.

A halálos ezüstdobozkára meredek, próbálom felfogni, miféle különös kegyetlenség kell ahhoz, hogy egy sárkány veleszületett repülési vágyát egyenlővé tegyék a halálos ítélettel.

– Készen állsz? – kérdezem, mire Chumana felnyög.

Még sosem forgattam kardot. Végigsimítok a hegen. Mi van, ha túl mélyre vágok, és Chumana elvérzik? Aztán kinevetem magam. Mintha én, Viv Featherswallow, képes lennék véletlenül megölni egy sárkányt.

Feltérdelek, és két kézzel megragadom a kard markolatát. Majd az irhához szegezem a pengét, és erősen megtaszítom. Vörös vér csordul ki a vágatból. Chumana nem mozdul. Mélyebbre döfök. Amint érzem, hogy a penge a doboz pereméhez ér, alámanőverezem a pengét, úgy szelem a húst, mint a kés a vajat. Ahogy a bal kezembe kapom a véráztatta szelencét, Chumana hangosan felszisszen.

El ne ejtsd!

A földre hajítom a kardot, és lassan lecsúszok Chumana hátán. Egy pillanatra sem veszem le a tekintetem a gyújtószerkezetről. Az íróasztal székén egy puha, molyrágta párna hever. Óvatosan ráhelyezem a detonátort. Kifújom magam, majd önelégült mosollyal fordulok Chumana felé. A szeme tágra nyílt, és rám szegeződik. Várok. Épp most szabadítottam ki egy bűnös tűzokádót, aki tiltakozott a fajom és az ő fajtája közötti békeszerződés ellen. Mégis miből gondolom, hogy betartja majd az alku rá eső részét?

– Miért akarod felégetni Wyvernmire irodáját?

– Ott tárolják a bizonyítékát, hogy a szüleim lázadók – válaszolom. – Meg kell semmisíteni.

Chumana bajsza megrándul. Lehajtja a fejét.

– Akkor tekintsd úgy, hogy nincs többé, emberlány.

A szárnyai hirtelen teljes valójukban kibontakoznak, dominóként borogatva fel a könyvespolcokat. A szélein tüskék sorakoznak, erősek, akár a csont, de a köztük húzódó hártya papírvékony és pehelykönnyű.