A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Clayhouse Inc., Korea, 2024

Első kiadás

Fordította

Kiss Marcell

Copyright © 2024 Casey

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Kiss Marcell, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © freepik

Borítóterv © Tillai Tamás

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-731-3

TARTALOM

Prológus

Genetika

Szökés

Hazugság

The Library

Koraszülött

Hiki

Szömörce

Puhára esni

Váltófutás

Jujubafa

Gyanús kuncsaftok

Megbocsátás

A tökéletes terv

Ments meg!

Találkozzunk a Starbucksban!

Megoldás

Egyként létező egység

Egy különleges kávé

Lopott napló

Epilógus

Az író utószava

PROLÓGUS

Megérkeztem az apám autós navigációs rendszerében talált címre. Csak egy háztömbnyire távolodtam el a város legfontosabb főútjától, de még a legnagyobb utcai tábla is aprócskának tűnt. A kétsávos út mellett széles járdák húzódtak. Az emelkedő végén álló saroképületen díszelgő THE LIBRARY felirat szinte kiütötte az ember szemét. Az épületnél kezdődő sík utcarészen egy Starbucks Reserve-be, a lejtős oldalon egy McDonald’sba járkáltak ki-be a vendégek.

Miközben azon tűnődtem, hogy vajon olvasójegy nélkül bemehetek-e, egy alkalmazott kitárta az ajtót, majd hátralépett, hogy beengedjen. Amint beléptem, rögtön tudtam, hogy csak a neve könyvtár, és valójában egy könyvesbolt. (Ilyen kincset érő helyen könyveket árulnak? Nincsen ezeknek üzleti érzékük…) Ahogy lassan végignéztem a polcokon, furcsa gondolataim támadtak, eszembe jutott egy helyszín az egyik könyvből, amit nemrég olvastam. Henry David Thoreau saját kezűleg épített faháza a Walden-tó partján. A Library mintha a megtestesült romantika lett volna a környező magas épületek erdejében. Ahogy a meleg napfény ömlött befelé a hatalmas üvegablakokon, egy új világban éreztem magam. Itt akár egész nap lesben állhatnék és várhatnám anyámat, gondoltam.

Ha az épületet egy emberhez kellett volna hasonlítani, egy magas, idős férfi képe jelent volna meg előttem. Egy méltóságteljes öregúr, különleges alkalmakra tartogatott elegáns ruhában és kalapban, akivel nem könnyű beszédbe elegyedni. Az épület a bejáratánál lévő bonszaifákkal és a kis kő szökőkúttal együtt méltónak tűnt arra, hogy a város védett épített örökségének része legyen. A kismadarak láthatóan belakták az út menti öreg fákat. Én azonban nem tudtam félretenni a gyanakvásomat, egyre csak az épület furcsaságait kutattam.

A könyvesbolt bejáratánál lévő gyalogátkelő túloldalán egy multiplex mozi hátsó bejárata volt. A McDonald’sszal szemben egy jól menő pékség, egy láthatóan az utóbbira támaszkodó, olcsó kávézó, egy gyógyszertár és egy divatos márkákat kínáló ruhaüzlet kapott helyet. A tíz perc sétára lévő metrómegállónál három vonal találkozott, így egész nap csak nyelte és köpte az emberek tömegét. A főúttól távolodva a közeli híres egyetem diákjaitól és a városközpont újjáépítésén dolgozó munkásoktól nyüzsögtek az utcák. A különböző generációk és társadalmi csoportok sokszínűsége élettel töltötte meg a környéket.

Ez a város egyáltalán nem illett apámhoz. Kimentem és körbenéztem, van-e a közelben bármi, ami ugyanolyan komorságot áraszt, mint ő, de semmi sem emlékeztetett rá. A járókelők arcát figyeltem, hátha valamelyikükén megpillantom a szerencsejáték-függők izgatott mohóságát, ami azokra jellemző, akiknek épp kedvezett a lapjárás, és próbálják elrejteni a mosolyt meg a vágyat, hogy még többet nyerjenek. Azonban hiába kutattam pénzsóvár arcok után, nyomát sem láttam ilyen embereknek.

Minden érzés és általam ismert körülmény azt súgta, hogy apám itt találkozott anyámmal, akiről hosszú ideje semmit sem lehetett tudni. Mégis hova ment? Anyám nagyjából húsz évvel volt idősebb nálam. Láttam egy-két negyvenhez közelítő nőt, de ő persze nem volt köztük. Vajon egy álmot kergetett, azért ment el? Elmenekült a rideg valóság elől? És ha volt is egy álma, képes volt valóra váltani? Nem pukkant ki, mint egy szappanbuborék? Anyámnak már több mint tíz éve nyoma veszett, de egyre súlyosabb teherként nehezedett rám a temérdek megválaszolatlan kérdés.

Genetika

– Az én hibám volt vagy az ő hibája? Mindegy. Az elejétől fogva el volt baltázva az egész.

Az apám dühösen meredt rám, én meg szinte lebénultam. Mély sóhajtásába az alkohol szaga keveredett.

– Az egyszerű, szegény nők sokkal jobban szoktak ragaszkodni a gyerekeikhez… Nincs is más nekik a gyerekeiken kívül.

Már részeg volt, de azért még így is megtalálta, hogy hova szúrjon. Mindig csak oda, ahol igazán fáj.

– De a te anyádnak fogalma sincs arról, mi az anyai szeretet. Ne vágj már ilyen képet! Nincs szörnyűbb annál, mint amikor egy nő képtelen mosolyogni. Akár az anyád!

Mikor berúgott, apámból csak úgy záporoztak a bántó szavak. Folyamatosan minket átkozott, az anyámat és engem. Persze józanon is ugyanez volt a helyzet. Amikor általános iskolába jártam, apám kipécézett magának egy részt a naplómban: „A rovarak aranyosak.” Vörössel aláhúzta, és kijavította: rovarok. Ne legyek már ugyanolyan ostoba, mint az anyám, förmedt rám.

Voltak ugyan sikertörténetek, amelyek azt bizonyították, hogy igenis változtathatunk a sorsunkon, és legenda csupán, hogy a lány élete olyan lesz, mint az anyjáé, a fiú élete pedig mint az apjáé, én azonban hamar elfogadtam a rémisztő igazságot, hogy az anyám múltja lesz az én jövőm. Ha pedig az elejétől fogva minden el van baltázva, miért ne élhetném úgy az életemet, ahogy nekem tetszik? De valóban én baltáztam el? Minél többet gondolkodtam ezen, annál dühösebb lettem.

Több mint fél órán át bámultam magamat a tükörben. Bármennyire igyekeztem mosolyt erőltetni az arcomra, a szám sarka rögtön lefelé görbült. Miért vagyok ennyire jellegtelen? Mindenben átlagos. Anyámra hasonlítok, mondta mindig az apám. Elvileg szerencsére a határozottságomat és a csökönyösségemet is tőle örököltem, de hogy valóban így volt-e, arról nem tudtam közvetlenül megbizonyosodni.

– Akárhogy is nézlek, kiköpött anyád vagy. Rá hasonlítasz, úgyhogy szerencsétlen sorsod lesz. Csak a bajt hozod majd magadra és másokra. Majd meglátod!

Nem tudtam eldönteni, hogy ez átok-e vagy jóslat, de egy dologban biztos voltam: szerencsés vagyok, amiért nem hasonlítok az apámra. Nem kívántam a végzet láncaiba gabalyodva várni, amíg a halál megszabadít a szenvedéseimtől, nem akartam a sorsom rabszolgájává válni. Ki kellett szabadulnom a szörnyeteg karmai közül, aki az apámnak nevezte magát, de zsarnokként bánt velem. Mellette úgy végeztem volna, mint az állatok a vágóhídon. Akkor már inkább legyek hősi halott. Ám aztán, mintha csak tréfát űzött volna velem az élet, apám egyszer csak meghalt. Jobb volt ez így mindenkinek. Azonban nekem mennem kellett. Ha késlekedem, a végén még megkeményedem, mint a kiszáradt föld. Még a középiskolát sem végeztem el, de már el is terveztem a jövőmet. A szökés fontosabb volt a tanulásnál. Tudtam, hogy a döntésem az egész életemet meghatározza majd, és én győzni akartam.

A szomszédos nagyvárosba menekültem. A motelből átalakított női szálló úgy vonzott magához, mint valami mágnes. Első pillantásra is szánalmasabbnak tűnt, mint a természeti csapások miatt kitelepített emberek ideiglenes lakóhelyei a híradókban, de aztán hamar rájöttem, hogy a valóság még elszomorítóbb. Hát, ez úgyis csak átmeneti megoldás… nyomtam el magamban a bizonytalanságot, és mentem az ügyeletes munkatárs után. A mozgásérzékelők nem működtek, úgyhogy a lépcsőházban állandó sötétség uralkodott. A négyszintes épületnek, melynek minden emeletén huszonnégy szobát alakítottak ki, nem volt liftje. A 321-es szobát kaptam meg. Sokkal jobban tetszett volna egy, a 123-hoz hasonló emelkedő számsor. A műintézmény láthatóan szembement a hatályos építési szabályzattal, de úgy tűnt, a helyi önkormányzat inkább szemet hunyt efölött, így a hozzám hasonló sorsú emberek is meghúzhatták magukat valahol. Az új szobámban töltött első éjszakán kifejezetten nyugtalanított az ismeretlen hely és a szag.

A második emelet egyik beazonosíthatatlan szobájából rémisztő kiáltások hallatszottak, fülsértőek, mint az iskolai táblán végighúzott körmök csikorgása. Egy idő után rájöttem, hogy a szállót többnyire a szórakoztatóiparból kiszorult és gazdasági nehézségekkel küzdő nők lakták. Az optimizmusnak a nyomát sem lehetett itt megtalálni. Még a gravitáció is mintha jobban lehúzta volna itt az embert, mint máshol, a talaj ingoványos lett, és magába szippantotta a lakókat, akik úgy küzdöttek, mintha egy mocsárba kerültek volna. Nehezen szabadult, aki egyszer betette ide a lábát.

Miért ment nekem minden olyan nehezen? Ha az élet egy út, az enyém egy lejtőn vezetett lefelé. Akármennyire próbáltam mást mutatni kifelé, újra és újra felülkerekedett rajtam az elkeseredés. Ahhoz, hogy életben maradjunk, három dologra van szükségünk. Az első a levegő. Egy kis öröm, akármi történik is épp velünk. A második a lehetőség, hogy elrejtőzhessünk, amikor zavarban vagyunk. És végül szükségünk van pénzre is. Mert valamilyen rendszeres jövedelem elengedhetetlen. A villany-, gáz- és telefonszámlák a civilizált ember büntetőcédulái azért, mert él és lélegzik, és bizony súlyos problémákkal kell szembenéznünk, ha nem tudunk időben fizetni.

Először is valami munkát kellett találnom. Egy életmódmagazint lapozgatva rögtön felkeltette az érdeklődésemet egy hirdetés: végzettséget nem kérünk. A kisboltokban mindig kerestek új, részmunkaidős munkatársakat. Ha éjszakai műszakokat is bevállalt valaki, különösebb tapasztalat nélkül is szívesen felvették. Kifejezetten az este tíztől reggel hatig tartó műszakra jelentkeztem. Leendő főnököm, aki már jó ideje keresett éjszakást, azt mondta, hogy már aznap kezdhetek. Nem tudtam visszautasítani az ajánlatot, miszerint naponta fognak fizetni, és akkor is megkapom a pénzemet, ha az első nap után felmondok. Munkába álltam.

Este fél tízkor érkeztem, hogy meghallgassam a főnök eligazítását. Három ilyen kisboltot visz egyszerre, dicsekedett. Az éjszakai műszak többet fizet, de a nehéz munkákat nyugodtan hagyjam a férfi munkatársamra, vigyorgott, és a parkolóra mutatott:

– Ott is jön.

A srác egy húszévesnek tűnő Volvóból szállt ki. A kezét lóbálva, öles léptekkel jött oda hozzám. Elég volt három másodperc, hogy kellő magabiztossággal összeállítsam magamban a profilját. Előnytelen megjelenésű. Nagydarab. Nagyjából százkilencven centiméter magas. A bőre tele karcolásokkal és foltokkal, akár egy régi serpenyő alja, a haja a válla alá ért. Ha jobban megnézte az ember, látszott, hogy sántít, és a fülében is volt valami visszataszító. A fizikai fogyatékosságait eltúlzott mozdulatokkal leplezte.

– Új vagy?

Még mielőtt ásítozva válaszolni tudtam volna, a srác a főnökre nézett. Ott állt előttem, és üres tekintettel hallgathattam, ahogy belekezd kétes hőstettei ecsetelésébe. Nem akartam tudni, hogy mit művelt mindenféle nőkkel a hétvégén, úgyhogy inkább elengedtem a monológját a fülem mellett. A főnök még beszélgetett vele egy ideig, majd megkérte, hogy tanítson be engem, és elment. Úgy sejtettem, hogy nem először játszódott le ez a jelenet ebben a boltban.

– Első munkahely?

Úgy döntöttem, hogy egyszerűen én is a srác modorában fogok válaszolni.

– Első.

Mókás volt látni az arcára kiülő zavart.

– Először dolgozol ilyen üzletben?

– Igen, először.

Kinyújtotta a rosszabbik lábát. A fülével is van valami, nem hall jól, gondoltam.

– Lépésről lépésre kitanítalak, úgyhogy jól figyelj. Ha valamit nem értesz, kérdezz!

Intett, és megindult előre, én pedig csöndben mentem utána. Kinyitotta az IDEGENEKNEK TILOS A BEMENET! felirattal ellátott ajtót, bement, és előhúzott egy piszkos mellényt. Grimaszolva, a két ujjam közé csippentve tartottam a munkaruhát. Új munkatársam, aki minden bizonnyal nem először szembesült ilyen reakcióval, szárazon odavetette:

– Ha ma nem veszed fel, az se baj.

– Ember már nem is dolgozik itt, csak részmunkaidős… – motyogta egy vásárló, majd kitört belőle a nevetés. Így határozta meg az identitásomat az első vevő. Először is megtanultam felmosni a padlót. Amikor nem volt más tennivaló, a POS-terminál kezelését gyakoroltam. Ha megszólalt a belépő vásárlót jelző csengő, a srác rögtön ugrott, még azzal sem foglalkozott, ha éppen áru jött, vagy át kellett pakolni a dolgokat.

– Elkéstél! – üdvözölt egyik este. – Mi ez a fehér blúz meg magas sarkú? Talán azt tervezed, hogy megölöd a férjedet?

Egy épp a boltban tartózkodó idősebb asszony lerakta a szendvicsét a pultra, és felnevetett.

– Kölcsönadjam a vízálló overallomat? – vetette fel komoly hangon a munkatársam, mire még hangosabb lett a nevetés. – Ne kacarásszon itt! Inkább szálljon be a buliba! Majd háromfelé osztjuk a biztosítótól kapott pénzt – ugratta a kasszával bíbelődve.

– Á, inkább majd egy esős napon – válaszolta a nő.

– Hát igen, ma a ruhája egy kicsit…

Képtelenség volt ellenállni a viccelődésüknek. A kollégám mindig így állt hozzá a vevőkhöz. Négy évvel volt idősebb nálam, és bár úgy festett, hogy ha bárhol máshol látom, biztosan nagy ívben kikerülöm, az újra és újra felharsanó, idióta nevetése miatt mégis biztonságban éreztem magam a társaságában. Időnként kijavított, de közben megpróbált bevonni a beszélgetésekbe. Ne vegyem túl komolyan a dolgokat, legyek laza, és menni fog.

– Vedd úgy, hogy a barátod vagyok, ne fogd vissza magad!

Hatalmas termete ellenére volt benne valami kifinomultság, időnkénti nyers stílusa miatt pedig tökéletesen illett hozzá az éjszakai műszak. Az én cigarettaszagommal ellentétben ő uborkásszappan-illatot árasztott, hatalmas fehér fogai pedig egyenesen lenyűgözőek voltak. Ha mosolygott, még rózsaszín ínye is csillogott. Volt benne valami ősemberi primitívség. Ha egyszer csak megjelent volna egy harmincezer évvel ezelőtt élt ember, a kezében kőbaltával, pontosan olyan lett volna, mint ő.

Odakint megjelentek a pirkadat első sugarai.

– Ó! Még le sem adtam a rendelést… És már itt van? – Amikor kérdőn ránéztem, hozzátette: – Felkelt egy új nap.

A ritkás köd olyan volt, mintha egy folyó hömpölygött volna lassan előttünk, én pedig csak bámultam, és eldöntöttem, hogy egy ideig mindenképpen itt fogok dolgozni. Valójában nem igazán volt választásom, belekerültem egy helyzetbe és lépnem kellett, de szerettem volna valami romantikus indokot találni arra, miért is maradok.

Egy olyan helyen tengettem a napjaimat, sötétítőfüggönnyel állva útját minden egyes fénysugárnak, ahol még a legcsodálatosabb dolgok is hazugságnak tűntek. A létem úgy látszott kihunyni egyik pillanatról a másikra ezen a szomorú környéken, mint amikor egy pohár kerül a pislákoló gyertyára. Sötétbe borult a nappal, az éjszakákat ricsaj töltötte be. Bérlőtársnőim folyamatos zajongása miatt éjfél után már szinte alig voltam magamnál. Kutyaugatás, kellemetlen röhögés, idióták mély hangja és káromkodás hasított a sötétbe. Mindenhonnan veszély leselkedett rám. A legjobb megoldásnak az tűnt, ha hajnalig dolgozom, és átalszom az egész napot.

Ám volt valami, ami miatt mégis szerettem ezt az épületet, vagyis inkább a saját szobámat. A virágtartók. Talán a legegyszerűbb az volt, ha virágtartónak nevezte őket az ember, de valójában PET-palackokba, műanyag poharakba és üvegpalackokba rakott virágok voltak. Akadtak, akik szerint ezek az egyszerű holmik csak kigúnyolták a mélybe zuhant, szerencsétlen nőket, és éppen ezért inkább kihajították őket, de a legtöbb virágtartó a szobákba került. Tízből kilenc szoba ablakában ott látszódtak a körvonalaik. Talán mert mégiscsak gyökértelen növényekről volt szó, amelyek a legapróbb reménybe is belekapaszkodva, minden erejükkel ragaszkodtak az élethez. Először azt hittem, a tulajdonos ajándékai a kis virágtartók, de a beköltözésem után néhány nappal, a munkából hazafelé tartva felfedeztem, hogy az egyik lakó készíti őket. Egy láthatóan álmatlanságban szenvedő, alacsony nő jött lefelé a lépcsőn, kezében egy ilyen virágtartóval. A mozgásérzékelők még mindig nem működtek, úgyhogy a lépcsőház továbbra is sötétbe borult.

– Bocsánat, minden rendben? Ne segítsek?

Halk, rémült kiáltást hallottam a sötétben, a virágtartó a földre esett. Lehet, hogy a gyors léptek és a váratlan kérdés megijesztették.

– Nem. Semmi baj!

Aztán nevetéssel próbálta leplezni a meglepettségét. Még a sivatagban is nyílnak virágok. Ha majd kiköltözöm és más jön a helyemre, új virágtartó kerül a szobába?, tettem fel a kérdést magamban, és a hűvös hajnali levegő már forró lélegzetként melegítette a kezemet.

Megküzdöttem a POS-terminállal, de nagyjából egy hét után már egészen megszoktam a használatát. A szabadnapjaimat végigaludtam, vagy éppen olvastam. Egyik nap a szokásosnál is hangosabb volt a káromkodás és a hangzavar. Tudtam, hogy úgysem fogok tudni visszaaludni, úgyhogy felkapcsoltam a lámpát, majd visszafeküdtem az ágyba. Amikor kinyitottam a könyvemet, egy zöld színű bogár nézett velem farkasszemet. Jó darabig meredtem rá. Egy könyvbogár. Máshol biztosan összelapították volna, de a lapok között menedéket talált. Hát igen, a könyvek biztonságot nyújtanak.

Éppen hazaindultam volna, amikor az autója alatt megpillantottam nagydarab munkatársam két kilógó lábát. A motorháztető fel volt nyitva, és a recsegő-ropogó hangokból ítélve valami komoly gond lehetett a kocsival. Köhincséltem néhányat, mire a kollégám a derekára akasztott szerszámaival kimászott az autó alól. Nyújtózott egyet, és mintha csak olvasott volna a gondolataimban, kijelentette:

– Ha egy férfi nem képes megjavítani egy autót vagy más berendezést, akkor bizony lúzer. – Hatalmas álla vadul mozgott, miközben beszélt. – Amíg a barátaim a játékkonzol kontrollerét szorongatták, én a szerszámosdobozomat pakolgattam. Nem férfi az, aki nem tud bánni a motoros fűrésszel, fúróval, fejszével vagy kalapáccsal!

– De mégis mit csinálsz azzal a sok szerszámmal?

– Olyan… tálakat.

Elképzeltem, ahogy vastag virsliujjaival tálakat készít, és kirobbant belőlem a nevetés.

– Manapság a főzés férfias dolognak számít – tette hozzá. – Mégis mi történne, ha összeomlana a civilizáció? Magunknak kellene fából házat építenünk, és bizony szükségünk lenne megfelelő tudásra a túléléshez. A főzés is a túlélésért folytatott harc része.

Nem mondtam ellent, inkább bólintottam.

– Az asztalosság a világ végéig fenn fog maradni – folytatta. – Nem rossz, mi? Ráadásul azt készít az ember, amit csak akar. Nem igaz?

Olyan volt ez a srác, mint egy nagy, vastag, benőtt lábköröm. Durva külseje ellenére nem beszélt ostobaságokat. Megkönnyebbüléssel töltött el, hogy nem az esetem. Így aztán fel sem merülhetett köztünk semmiféle szexuális feszültség.

Szinte alig érzékeltem az idő múlását. Az élet unalmas körhintának tűnt. Elszigeteltem magam a külvilágtól, és minden ugyanolyan maradt. A mozgás káprázat volt csupán, haladtam, de csak körbe-körbe, és sohasem előre. Mintha az időmet vesztegettem volna.

Éjszakánként általában két, de előfordult, hogy hétnél is több problémás vevő jött be a boltba. Miért van a világon ennyi udvariatlan ember? Sajnos sokan nem tanulják meg az iskolában a „kérem” és a „köszönöm, nem kérem” szavakat, nem tudják, hogyan kezeljék a visszautasítást, és fogalmuk sincs, hogyan hatnak a kellemetlen megjegyzéseik másokra. Ráadásul az iskolán kívül sem kapták meg a kellő felvilágosítást. Akár néhány nap alatt is igen változatos esetekkel szembesülhettem az üzletben.

– Miért nincsen soha görög joghurt, amikor arra van szükségem? Mégis milyen dolog ez? – tette fel a kérdést szokásos halk hangján a csendes őrület felé tartó, semmivel sem elégedett vevő.

– Ha nincs ott, ahol lennie kell, nincsen.

– Megnézné a raktárt?

– Ha nincs a helyén, elfogyott. Jöjjön vissza holnap, hátha addig kapunk.

– Ha kapnak, félrerak nekem? Ennyit igazán megtehet.

– Hívjuk ide a boltvezetőt?

– Nem szükséges. Elég, ha csak megteszi ezt nekem. Miért vesztegetjük egymás idejét? Mondja, hogy igen, és kész.

– Igen.

– Most szórakozik velem?

– Igen. Hívjam ide a boltvezetőt?

Már éppen fontolóra vettem, hogy odahívom Lábkörmöt, de a vevő sietve elkotródott. Ekkor odajött egy lapátkezű fickó. Nagy kupac csokoládét rakott a pultra.

– Kinek adakozik? Vagy szétosztja a gyerekek között?

Elkezdtem lehúzni a vonalkódokat, hogy gyorsan meglegyen a végösszeg, közben a férfi halvány mosollyal engem bámult.

– Hmm… Megadná a számát?

Miközben az utolsó vonalkódokkal is végeztem, azon gondolkoztam, hogyan szabadulhatnék meg tőle.

– Jó apja lesz a gyerekeimnek?

– Ööö… Inkább mégsem kérném ezeket.

– Akkor rakja vissza őket oda, ahonnan elvette.

Nem úgy tűnt, mintha az igaz szerelemtől vezérelve kérné el a számomat hajnali kettőkor. Ám túl egyszerű lett volna, ha itt véget ér a dolog; a férfi egyik pillanatról a másikra kioktató stílusra váltott.

– Hé! Nem vagyok olyan öreg, mint amilyennek gondolsz!

Bárcsak eltűnnél már a történelem süllyesztőjében, fohászkodtam magamban. Aztán hirtelen hibás lett minden és mindenki: a cég, a központi bank és a kormány.

– Miért kerül ennyibe minden? Minden drága! Legalább harminc százalék kedvezményt kellene adnod!

– Sajnálom!

Mintha valami állami alkalmazottá váltam volna, egy közvetett adóbeszedővé.

– Mit sajnálsz?

Amikor végül elsírtam magam a követelőző vevő előtt, annyit mondtam, hogy csak vicceltem, majd legyintettem egyet. Az én életemben a stressz kétségkívül gyakori vendég volt, csakúgy, mint a harag. A számát sem tudom, hány alkalommal mutattam fel a középső ujjamat egy-egy kellemetlen vásárló háta mögött. A nekik szánt szavaim éles tüskeként szurkáltak.

Úgy tűnt, hogy ezek a vevők többnyire a szexuális frusztrációiktól szabadultak meg, amikor velem szórakoztak, mintha nem tudtak volna mit kezdeni a hormonháztartásukkal. Azért csinálták vajon, mert egyedülálló, fiatal nő voltam? A hiányos fogsorú öregember köpdöste ragadós szavakba annyi méreg keveredett, hogy lemerevedtem, miközben hallgattam. A szexuális zaklatás nem pereg le csak úgy; moccanni sem bírtam. Az emberek általában nem mutogatják a saját mocskukat, hanem diszkréten lehúzzák a vécén, ezek a férfiak viszont mintha egyenesen büszkék lettek volna rá.

– Idegeneknek tilos a bemenet? Csak olyan mehet be oda, akivel már közelebbről megismerkedtél?

– Staff Only? You wanna see my stuff? – viccelődtek a külföldiek is az arcomba bámulva.

Lábköröm vitte a logisztikát, az én feladatom a hűtő újratöltése, a vevők kiszolgálása és az üzlet belső terének tisztán tartása volt. Egy héten öt nap. A heti két szabadnapomon próbáltam bepótolni a szükséges alvásmennyiséget. Hajnalban, amikor még a kellemetlen vevők is aludtak, a csenddel kellett megküzdenem. Ha túl nagy volt a csend, szinte hiányoztak a zaklatóim. Azokon az éjszakákon, amikor nem jöttek sokan, olvastam. Ahogy beleszoktam a munkába, elkezdtem érzékelni a világot is magam körül. A legjobban azt szerettem, hogy etethettem a boltunk környékén megjelenő macskákat. Ilyen lehet az anyaság? Egyszer, miközben az egyik állatot figyeltem, ahogy nedves orrával a tenyerembe szagolt, vékony hangocska ütötte meg a fülemet. Gyorsan körbenéztem, és kiscicákat pillantottam meg a bolt mellett. A macska, akinek időnként tonhalas konzervet nyitottam, anya lett. Úgy tűnt, biztonságosnak ítélte az üzlet környékét. Az apróságok szopás közben úgy mozgatták a fejüket, mint egy motor hengerei. Arra gondoltam, hogy egy nagy fecskendővel tápszert adok majd nekik, és boldog érzés fogott el.

– Vigyázzatok, nehogy autó alá kerüljetek!

Az egyetlen kikapcsolódásom az lett, hogy a macskákkal beszélgettem, pedig nem értettük egymás nyelvét. Hamarosan korábban nem látott macskák is a közeli ismerőseim lettek. Fogalmam sem volt, hogy ki a kiscicák apja, de az anyjukat ismertem. Ilyen volt ez a városi élet. Ökölbe szorult a kezem, ahogy a kicsinyeit gondozó anyamacskát néztem. Eszembe jutott anyám, aki még etetni sem etetett. Milyen anya az ilyen… Nagyon elszomorodtam.

Amikor Lábkörömmel beszélgettem, a hallásproblémáira való tekintettel másfélszeresére emeltem a hangerőt. Gyakran ugyanazokat a szavakat üvöltöttem neki újra és újra, mintha valami szájról olvasós játékot játszottunk volna. Ha valaki csak messziről lát minket, akár azt is gondolhatta, hogy veszekszem vele.

– Mehetsz elsőnek, hazamehetsz, menj csak, menj! Menj haza! Indulj! – üvöltöttem, és közben az ajtó felé mutogattam. Nem is lehettem volna kedvesebb, de egy arra tévedő vevő bizonyára durvának talált volna.

– Ez a város felzabálja a férfiasságot.

Lábkörömnek volt egy különleges képessége: egy húzásra meg tudott inni egy egész doboz kólát. Aztán egy dobozról kettőre növelte az adagját. Amikor legyűrte, a böfögést visszatartva, diadalmas képpel meredt rám.

– Ez lenne a férfiasság? – morfondíroztam. – Menj el valami meghallgatásra. Láthatóan tehetséges vagy. A végén még elnyered a Darwin-díjat!

– Darwin? Aki A fajok eredetét írta?

Lábköröm szerénykedő legyintését látva felnevettem. Apró örömök az életben.

– Te valami tanár vagy? – kérdezte, amikor először faggattam a terveiről. – Miért érdekelnek az álmaim?

– Sokat elárul valakiről, hogy milyen terveket szövöget. Akinek nincsenek céljai, annak vonzereje sincsen. Unalmas és érdektelen.

Őszintén szólva figyelmeztető jelnek tartottam, ha valakinek nem voltak álmai. Féltem a holnap nélküli emberektől.

– Összegyűjteni egy kis pénzt és saját asztalosműhelyt nyitni – válaszolta. – Ültetni egy ötvenéves fákkal teli hatalmas erdőt. Támogatni az öcsémet, hogy ledoktorálhasson. Hát neked?

– Még nincsenek álmaim.

– Unalmas és érdektelen. Próbáld ki a beautyvloggerkedést. Bár úgysem lenne sok feliratkozód!

Lábköröm nem volt veszélyes alak. Nem tagadta, hogy a kisbolt csak ideiglenes állomás a számára, hogy pénzt gyűjtsön. Az, hogy pénzt akar gyűjteni, megerősítette bennem, hogy fontosnak tartja a jövőt. Többször is figyelmeztetett rá, hogy ha túlságosan komolyan veszem a problémás vevőket, meg fogom gyűlölni az embereket, de persze valamit azért tanulni is fogok belőle.

Amikor Lábköröm elhallgatott, az ablakból egy huszonéves srácot pillantottunk meg odakint, egy csapat általános iskolás diák között. Kicsit gyermetegnek tűnik, mondtam. Ő a bátyám, vágta rá Lábköröm. Elszégyelltem magam.

– Nem a földtől kell mérni a fa magasságát, hanem a gyökere aljától. Azt pedig sohasem látni, hogy milyen mélyre ér le egy fa gyökere.

Lábköröm szerint a legnehezebb feladat az, hogy a vevők arcára nézve képesek legyünk megkülönböztetni a szomorúságot a magánytól. Egyszer nem ismerte fel az egyik vevő magányát, mondta. Tragikus tapasztalat volt. Később bánta, hogy nem tett semmit. Úgy tűnik, többen halnak bele az egyedüllétbe, mint az éhezésbe. Igazi fulladás ez, csapdába esve a dühödt hullámok között.

– Régebben én is szerettem volna részese lenni a kinti ricsajnak, de most már nincs kedvem. Elfáradtam. Egy nap felköltözöm a hegyekbe.

Lábköröm gyakran dicsekedett azzal, hogyan gondoskodik az okos öccséről, és mindig hangsúlyozta, hogy a fiú mennyire más, mint ő. Olykor, amikor láttam, hogyan biceg, felvetődött bennem, hogy biztosan neki is megvan a maga fájdalmas története, de nem akartam kérdezősködni. Mindenki őrizget magában egy titkos rekeszt, ahova elzárja az ilyesmit. Lábköröm más volt, mint a velem egykorú fiúk. Amikor arról beszélt, mennyire szeretne segíteni az öccsének, hogy ledoktoráljon, csodáltam egy kicsit. Még az is lehet, hogy hasonlítottunk egymásra. A receptorainkkal felismertük a másikat anélkül, hogy bármit is mondtunk volna.

Hajnalodott, lejárt a munkaidőm, indulni készültem. Szerettem nézni a föld mögül kiemelkedő napot.

– Nézd csak, a nap!

Lábköröm mozdulatlanul állt, és kelet felé nézett. A ragyogó égitest felfelé araszolt.

– Ez nem a nap – csóválta a fejét.

– Akkor mi?

– Két neve van. De a lényeg, hogy nem csupán egy.

– Ne beszélj ostobaságokat! – csattantam fel, ingerülten a fáradtságtól.

– A népszerű embereknek is mindig több becenevük van, nem igaz?

– Akkor mi a nap?

– Reggel lehetőség. Néha nem látni, de az nem jelenti azt, hogy nincs ott.

– Ne nevettess! – Az értelmetlenségek hallatán mindig kijöttem a sodromból.

– Este pedig gyógyulás.

– Tudod, hogy mi jön a Merkúr, Vénusz, Föld és Mars után? – kérdeztem Lábkörömre sandítva.

– Majd holnap, csütörtökön elmondom.

Pfff, horkantam fel, és kitört belőlem a nevetés.