Julie Garwood

Szívtipró

GABO könyvkiadó

A mű az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Garwood: Hearthbreaker

POCKET BOOKS, a division of Simon&Schuster Inc.

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Árpád

Műszaki szerkesztő: Gelányi Mariann

Copyright © 2000 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2002

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

A sorozat többi kötete:

Julie Garwood: Szívtipró

Julie Garwood: Kegyes halál

Julie Garwood: Ünneprontó

Julie Garwood: Szép szavak

ISBN 978-963-689-891-5

Elektronikus kiadás v.1.0.

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Fiamnak, Gerrynek

„Ami mögöttünk és előttünk van, mind jelentéktelen apróság ahhoz képest, ami bennünk van.”

Ralph Waldo Emerson

Határtalan lelkesedésed adjon neked örömet teljesítményedhez;

Állhatatos szellemed vezessen a jó ügyért vívott harcban;

Szíved szerelme találjon mindig viszontszerelemre;

Gerry, oly büszke vagyok rád!

1. fejezet

Pokoli meleg volt a gyóntatószékben. Egy súlyos, fekete függöny, mely poros és elnyűtt volt, fedte a keskeny nyílást egészen a karcolt fapadlóig, kizárva a napfényt és a levegőt.

Thomas Madden úgy érezte magát, mintha egy koporsó belsejében lenne, amit valaki szórakozottságból állítva a falhoz támasztva felejtett. Hálát adott az Úrnak, hogy nem klausztrofóbiás. Még így is egyre nyomorultabbul érezte magát. A fülledt, áporodott melegben nehezére esett a légzés is. Úgy zihált, mint régen, Penn State-ben az utolsó métereken, ahogy a kapu felé rohant a labdát szorosan a karjában tartva. Akkor sem bánta a szúró fájdalmat a tüdejében, mint ahogy most sem törődött vele igazán. Egyszerűen a munkájához tartozott.

Az öreg papok azt mondanák, hogy ajánlja fel szenvedését az Úrnak, ezzel is segítve a tisztítótűzben szenvedő szegény lelkeken. Tom ebben semmi rosszat nem látott, noha nem értette, hogy az ő nyomorúsága hogyan enyhíthetné mások szenvedéseit.

Kicsit fészkelődött a kemény tölgyfa széken, akár egy kóristafiú a vasárnapi misén. Érezte, ahogy az izzadság patakokban folyik az arcáról és nyakáról a reverendájára, teljesen átitatva a hosszú fekete palástot, és erősen gyanította, hogy az illatfelhő, amit kibocsát magából, távolról sem emlékeztet az ír tavasz szappan illatára, melyet reggel zuhanyozásnál használt.

A hőmérséklet kint 35 fok körül mozgott árnyékban. A páradús, forró levegő szinte fullasztó volt, és azok a szerencsétlenek, akik arra kényszerültek, hogy elhagyják légkondicionált otthonukat és kimerészkedjenek a szabadba, lassú léptekkel vonszolták magukat, míg mások sietve menekültek a forróság elől valami hűvösebb helyre.

Természetesen, a templomnak ablakai is voltak, de azokat, amelyeket egyáltalán ki lehetett volna nyitni, már réges-rég pecséttel zárták le, azzal a hiábavaló reménnyel, hogy így távol tarthatják a vandálokat. Két ablak pedig távol az aranyló magasságban, a kupola mennyezetén helyezkedett el. A színes üvegablakok Gábriel és Mihály arkangyalt ábrázolták, kezükben lángpallossal. Gábriel szemét a mennyekre függesztette, arcán üdvözült kifejezés ült, míg Mihály mogorván meredt a kígyókra, melyeket kardjával a földhöz szegezett, csupasz lába mellett. A gyülekezet felbecsülhetetlen értékűnek, elmélyült imára inspirálónak tartotta ezeket az alkotásokat, de a hőséggel vívott harcban haszontalannak bizonyultak a színes ablakok. Csak a díszítés kedvéért építették be őket, nem szellőztetés céljából.

Tom hatalmas, tagbaszakadt ember volt, nyaka mint a bivalyé, ugyanakkor bőre érzékenyebb, mint a csecsemőé. A hőségtől csípős, viszketős kiütések borították el. Egészen a combjáig emelte reverendáját, kivillantva alóla a mosolygó arcokkal díszített piros-fehér bokszeralsót, amelyet húga, Laurant ajándékozott neki. Lerúgta festékpecsétes Wal-Mart papucsát és bekapott egy rágót.

Egy szívesség miatt ült a gyóntatószékben. A leleteire várt, amelyek eldöntik, hogy szüksége lesz-e újabb kemoterápiás kezelésre a kansasi egyetem orvosi központjában. Amíg az eredményre várt, Tomot Monsignore McKindry, a Miasszonyunk templom lelkésze látta vendégül. Az egyházközösség Kansas City egy elfelejtett zugában bújt meg néhány száz mérföldre az iowai Holy Oakstól, Tom lakhelyétől. A szomszéd területeket hivatalosan is bandák uralta területként tartották számon a polgármesteri hivatal rendfenntartó erői. A szombat délutánonkénti gyónást mindig McKindry atya vezette. Most azonban teljesen lekötötték két szemináriumi barátjával a találkozás előkészületei, felborítva megszokott napirendjét. Ehhez járult még a pokoli hőség és az elromlott légkondicionáló. Mindezeket figyelembe véve Tom önként vállalta, hogy átveszi idős társától a gyóntatást. Igaz, eredetileg úgy képzelte, hogy szemtől szembe ül majd a gyónni vágyó hívőkkel egy kis szobában, ahol a nyitott ablakon friss levegő áramlik be. McKindry azonban, meghajolva híveinek óhaja előtt, makacsul ragaszkodott a gyóntatás hagyományos, régimódi kereteihez. Erről a tényről Tom sajnos csak azután értesült, miután elvállalta a feladatot, s Lewis, az egyházszolga bevezette ebbe a kemencébe, ahol az elkövetkező kilencven percet kell eltöltenie.

Méltányolva a szívességet, Monsignore kölcsönadott neki egy teljesen ide nem illő, elemes ventilátort, amit az egyik hívő tett gyűjtéskor a kosárkába. Az egész holmi nem volt nagyobb, mint egy ember tenyere. Tom úgy igazította a ventilátort, hogy annak lapátkái egyenesen az arcába fújják a levegőt. Aztán nekidőlt a falnak, és elkezdte olvasni a Holy Oaks Gazette-et, amelyet magával hozott Kansas Citybe.

Először hátralapozott a társasági oldalra, mert azt szerette a legjobban. Átfutotta a szokásos klubhíreket és hirdetményeket – két születés, három eljegyzés és egy esküvő –, aztán rátért kedvenc rovatára, a „Város”-ra. A címsor mindig ugyanaz: a bingó játék. Felsorolták a kultúrházban tartott bingóest résztvevőit és a huszonöt dolláros fődíj nyerteseit. Aztán a szerencsés nyertesekkel készített riportok következtek, beavatva a titokba, ki mire akarja nyereményét költeni. Majd az elmaradhatatlan kommentár David Spears rabbi tollából, aki a heti bingórendezvények szervezője volt. Cikkéből kiderült, hogy mindenki nagyszerűen érezte magát az eseményen. Tom gyanította, hogy a társasági oldal szerkesztője, Lorna Hamburg titokban őrülten szerelmes Dave rabbiba, egy özvegyemberbe, és ez az oka, hogy a bingó játék kiemelkedő helyet foglal el a lapban. A rabbi minden héten ugyanazt mondta, és Tom sose mulasztotta el, hogy ugrassa ezért szerda délutánonként, amikor együtt golfoztak. Mivel általában Dave győzött a játékban, nem bánta az ugratást, de azzal vádolta Tomot, hogy megpróbálja elterelni a figyelmet borzasztó játékáról.

A hátralévő részt annak szentelték, aki a társaságot vendégül látta, részletesen beszámolva arról, hogy milyen ételeket és italokat szolgáltak fel. Ha a hírek szerényebben csordogáltak azon a héten, Lorna népszerű receptekkel töltötte ki az űrt.

Holy Oaksban nem léteztek titkok. A címlapot a városfejlesztési tervek és a Mária mennybemenetele-apátság közelgő százéves évfordulójáról szóló hírek uralták. És volt ott még egy kedves kis írás a húgáról is, aki segített az apátságnál. A riporter fáradhatatlan és jószívű önkéntesnek nevezte, és részletekbe menően foglalkozott az összes feladattal, amelyeket Laurant elvállalt. Nemcsak arra vállalkozott, hogy megszervezi a vásárt, hanem azt is felajánlotta, hogy a régi poros aktákat felviszi az újonnan adományozott számítógépre, és ha marad még pár perc szabad ideje, franciáról angolra fordítja a közelmúltban elhunyt Henri VanKirk atya újságjait. Tom kuncogott magában miközben elolvasta a húgát dicsérő cikket. Laurant valójában nem is vállalt semmilyen önkéntes feladatot. Csak épp véletlenül arra sétált, amikor az apát előhozakodott az ötleteivel, és Laurant, aki túlságosan is jószívű, nem mondott nemet.

Mire Tom befejezte a Gazette olvasását, izzadságtól átázott gallérja teljesen a nyakára tapadt. Lerakta az újságot a mellette lévő ülésre, s homlokát ráncolva újra fontolóra vette, hogy negyedórával előbb zárja be a boltot.

Ahogy felbukkant elméjében, úgy el is vetette szinte azonnal az ötletet. Tudta, hogy ha korábban otthagyja a gyóntatószéket, Monsignore a pokol összes tüzét rá fogja zúdítani, és az egész napi kemény fizikai munka után semmi kedve nem volt még egy leckéztetést is végigszenvedni. Minden harmadik hónap első szerdáján – hamvazószerdán, ahogy Tom magában nevezte ezeket a napokat – Tom beköltözött McKindry atyához, egy idős, törött orrú, ráncokkal barázdált bőrű ír emberhez, aki soha nem mulasztotta el, hogy annyi fizikai munkát csikarjon ki vendégéből, amennyit csak lehet az alatt a hét nap alatt, amit az nála töltött. McKindry mogorva, zsémbes öregember volt, de a szíve arany, s könyörületes természete nem párosult holmi megalkuvó szentimentalizmussal. Meggyőződése, hogy a rest kezek az ördög segítői, különösen akkor erősödött meg, amikor a parókiára már nagyon ráfért volna a festés. A kemény munka – prédikálta nemegyszer – bármit meggyógyít, még a rákot is.

Voltak napok, amikor Tomnak nem kis megerőltetésébe került, hogy emlékeztesse magát, miért kedveli annyira az atyát, vagy miért érez vele rokonságot. Talán azért, mert mindkettőjükben folyt egy kis ír vér. Vagy talán azért, mert McKindryt életfelfogása, miszerint csak az ostoba siránkozik a kiömlött tej fölött, olyan megpróbáltatásokon is átsegítette, amelyekben talán magának Jóbnak sem volt része. Tom harca a betegségével szinte gyerekjátéknak tűnt összehasonlítva McKindry atya életével.

Tom bármit megtett volna, hogy könnyítsen McKindry terhein. Monsignore régi barátait készült újra meglátogatni. Egyikük, James Rockhill apát Tom elöljárója volt, a másik papot, Vincent Morenot Tom egyáltalán nem ismerte. Egyikük sem óhajtott McKindrynél megszállni, mert mindkettő jobban kedvelte a kényelmesebb ellátást, melyet a Szentháromság-plébánia személyzete biztosított. A meleg víz, mely öt percnél is tovább folyik a vízcsapból, vagy a légkondicionálás olyan fényűzés volt, amelyről nem szívesen mondtak le. A Szentháromság a Missourit Kansastól elválasztó államhatár túlsó végén terült el. McKindry tréfásan a „Mária fényűzése” templomának titulálta, s a vasárnapi mise idején a parkolóban álló kocsik számából ítélve, nagyon is találó volt az elnevezés. A Mercy lelkészeinek többnyire nem volt kocsijuk. Ők gyalog jártak a templomba.

Tom gyomra korogni kezdett. Melege volt, szomjazott, és szinte ragadt az izzadságtól. Semmi másra nem vágyott, mint egy frissítő zuhanyra és egy hideg üdítőre. Egy árva lélek sem tévedt be egész idő alatt, míg ott ült a hőségben aszalódva. Úgy gondolta, az egész templomban nincs senki rajta kívül, legfeljebb Lewis, aki szeretett elrejtőzni az öltözőben és lopva egy-egy kortyot nyelni a szerszámosládában lévő whiskysüvegéből. Tom az órájára pillantott és látta, hogy már csak néhány perc van hátra. Úgy döntött, hogy mára elég volt. Lekapcsolta a világítást, és már nyúlt a függöny után, mikor meghallotta a bőrtérdeplő nyikorgását, amint súly nehezedik rá. A hangot diszkrét köhintés követte a gyóntatószék másik cellájából.

Tom azonnal kiegyenesedett ültében, kivette szájából a rágót és visszatette a papírjába. Imára hajtotta fejét, aztán elhúzta az elválasztó fatáblát.

– Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében… – kezdte halk hangon, miközben keresztet vetett.

Néhány pillanatnyi csend következett. A gyónni vágyó vagy a gondolatait próbálta összeszedni, vagy bátorságot gyűjtött, mielőtt bevallotta volna vétkeit. Tom megigazította a stólát a nyaka körül, és türelmesen várt.

A rácson Calvin Klein illatfelhő úszott át: Obsession. Tiszta, tömény, édes – ismerte fel Tom a kölnit. Rómában a házvezetőnőjétől kapott egy üveggel belőle. Kis mennyiségben kiváló, de a rács túloldalán a vezeklő túlzásba vitte. Átható szag terjengett a gyóntatószékben. A kölni erős illata összekeveredve a verejték szagával, fullasztóvá tette a levegőt. Tom úgy érezte, mintha egy nejlonzacskóból próbálna levegőhöz jutni. A gyomra felfordult és kényszerítenie kellett magát, hogy legyűrje émelygését.

– Ott van, atyám?

– Igen, gyermekem – suttogta Tom. – Ha felkészültél, hogy megvalld bűneidet, elkezdheted.

– Ez… elég nehéz nekem. Utoljára egy évvel ezelőtt gyóntam. Akkor nem kaptam feloldozást. Feloldoz most, atyám?

Hangjának különös, monoton hangszíne, ugyanakkor kissé gunyoros hanghordozása elővigyázatosságra intette Tomot. Vajon csak az idegesség miatt van, hogy olyan sok idő telt el az utolsó gyónása óta, vagy az idegen szándékosan tiszteletlen?

– Nem kapott feloldozást?

– Nem, atyám. Feldühítettem a papot. Magát is fel fogom dühíteni. Amit be kell vallanom, az… meg fogja riasztani. Aztán pedig dühös lesz, akárcsak az a másik pap.

– Bármit mond is, engem nem rémiszt meg és nem is dühít fel – próbálta meggyőzni a férfit Tom.

– Már hallotta az egészet. Igaz, atyám?

Mielőtt Tom válaszolhatott volna, a vezeklő maga elé suttogta: „A bűnt kárhoztasd és ne a bűnöst!”

A gúny erőteljesebbé vált hangjában. Tom megmerevedett.

– Kívánja elkezdeni?

– Igen – felelte az idegen. – Áldjon meg, atyám, mert bűnt készülök elkövetni.

Megzavarodva attól, amit hallott, Tom közelebb hajolt a rácshoz és megkérte a férfit, hogy kezdje elölről.

– Áldjon meg, atyám, mert bűnt készülök elkövetni.

– Olyan bűnt akar meggyónni, amit eztán fog elkövetni?

– Igen.

– Ez valami játék vagy…

– Nem. Ez nem játék – szakította félbe a férfi. – Ez halálosan komoly. Dühös már?

Éles, fülsértő nevetés csattan a túloldalon, mint az éjszakában eldördülő lövés.

Tom ügyelt rá, hogy hangja semlegesen csengjen, amikor válaszol:

– Nem vagyok dühös, csak egy kicsit zavart. Bizonyára belátja, hogy nem adhatok feloldozást egy olyan bűnre, amelyet most terveznek. A megbocsátás azoknak jár, akik felismerték vétkeiket, és igazán vezekelni akarnak. Készek a bűnbánatra.

– De atyám, még nem is tudja, milyen bűnökről van szó. Hogy tagadhatja meg a feloldozást?

– A bűnök megnevezése nem változtat a dolgokon.

– Ó, de igenis változtat. Egy évvel ezelőtt pontosan elmondtam annak a papnak, hogy mire készülök, de ő nem hitt nekem egészen addig, amíg már késő nem volt. Ne kövesse el ugyanazt a hibát!

– Honnan tudja, hogy a pap nem hitt magának?

– Nem próbált megállítani. Onnan tudom.

– Milyen régen katolikus?

– Egész életemben az voltam.

– Akkor tudnia kell, hogy egy pap a gyóntatószéken kívül nem ismerheti fel a bűnt vagy a bűnöst magát. A hallgatási fogadalom szent. Pontosan hogyan tudta volna az a másik pap megállítani magát?

– Megtalálhatta volna a módját. Akkor… még gyakoroltam, óvatos voltam. Nagyon könnyű lett volna megállítania. Szóval az ő hibája, nem az enyém. Most nem lesz olyan könnyű dolga.

Tom kétségbeesetten próbált valami értelmet találni abban, amit az ember mondott. Gyakorolt? Mit gyakorolt? És mi volt a bűn, amit a másik pap megelőzhetett volna?

– Azt hittem, tudom irányítani – szólalt meg a férfi.

– Irányítani mit?

– A vágyat.

– Mi volt a bűn, amit elkövetett?

– Millicentnek hívták. Kedves, ódivatú név, nem gondolja? A barátai Millie-nek szólították, de én soha. Jobban kedveltem a Millicentet. Persze én nem is voltam az, akit barátnak hívnak.

Újabb nevetés harsant a halotti csendbe. Tom homlokán verejték gyöngyözött, de hirtelen kilelte a hideg. Érezte, hogy az idegen nem tréfál. Rettegett attól, amit hallani fog, mégis kénytelen volt megkérdezni.

– Mi történt Millicenttel?

– Összetörtem a szívét.

– Nem értem…

– Mit gondol, mi történt vele? – türelmetlenség csengett a férfi hangjában. – Megöltem. Az egész olyan mocskos volt, vér borított mindent, engem is. Akkortájt még szörnyen tapasztalatlan voltam. Még nem tökéletesítettem a technikámat. Amikor elmentem gyónni, Millicent még élt. Csak tervezgettem, hogy mit tegyek, s a pap megállíthatott volna, de nem tette. Megmondtam neki, hogy mit fogok tenni.

– Árulja el, hogyan tudta volna megállítani magát.

– Imádsággal – vetette oda a férfi hányaveti hangon. – Mondtam neki, hogy imádkozzon értem, de nem imádkozott eléggé, igaz? Végül is megöltem a lányt. Igazán kár volt érte. Olyan édes kicsi lény volt… sokkal szebb, mint a többiek.

Uramisten, más nők is voltak? Vajon hányan?

– Hányszor követte el a bűnt…

– Vétket, atyám – szakította félbe az idegen. – Vétkeztem, de lehetséges, hogy ellent tudtam volna állni a kísértésnek, ha az a pap segített volna. Nem adta meg nekem, amire szükségem volt.

– Mire volt szüksége?

– Feloldozásra és megértésre. Mindkettőt megtagadta tőlem.

Az idegen hirtelen rácsapott öklével a rácsra. A felszín alatt fortyogó düh, melyet eddig elfojtott, elemi erővel tört ki belőle, amint kiöklendezte magából, hogy mit tett szegény ártatlan Millicenttel.

Tom a borzalomtól megrendülve ült és a rosszullét kerülgette. Úristen, mit tegyen? Bár azzal kérkedett, hogy nem fog megriadni vagy felbőszülni, semmi sem készíthette fel arra az erőszakra, amelyet az idegen oly élvezettel ecsetelt.

„A bűnt kárhoztasd, ne a bűnöst…”

– Rákaptam a dolog valódi ízére – suttogta az idegen.

– Hány nőt ölt még meg?

– Millicent volt az első. Akadtak rajongók előtte is, és amikor csalódást okoztak, bántanom kellett őket, de egyiket sem öltem meg. Miután Millicenttel találkoztam, minden megváltozott. Sokáig figyeltem, leskelődtem utána és minden olyan… tökéletesnek tűnt vele kapcsolatban. – A férfi fogcsikorgatva folytatta. – De elárult engem, akárcsak a többiek. Azt hitte, velem is eljátszhatja kisded játékait, mint a többi férfival, s nem veszem majd észre. Nem hagyhattam, hogy ilyen gyötrelmet okozzon. Nem hagytam – javította ki önmagát. – Meg kellett büntetnem.

Hatalmas sóhajtással fújta ki a levegőt, aztán elégedetten kuncogott.

– Tizenkét hónapja öltem meg a kis szukát, és mélyen eltemettem, igazán mélyen. Soha senki nem fogja megtalálni. Most már nincs visszaút. De nincs ám! Fogalmam sem volt, hogy a gyilkolás milyen borzongatóan izgalmas lesz. Kényszerítettem Millicentet, hogy kegyelemért könyörögjön, s meg is tette. Uramatyám, de még mennyire, hogy megtette – nevetett fel. – Visított, mint egy malac, és ó, mennyire tetszett nekem az a hang! Olyan izgalomba jöttem, amit addig elképzelni sem tudtam, hogy egyáltalán létezhet, ezért aztán kényszerítenem kellett, hogy még jobban visítson. És amikor végeztem vele, a gyönyörtől elélveztem. Nos, atyám, nem kérdezi meg, hogy bánom-e a bűneimet? – a hang gúnyosan csengett.

– Nem, maga nem az a bűnbánó fajta.

Fojtogató csend támadt a gyóntatószékben. Aztán az idegen kígyósziszegésként szólalt meg újra.

– A vágy visszatért.

Tom karja libabőrös lett.

– Vannak emberek, akik tudnának…

– Úgy gondolja, be kéne záratni engem? Csak azokat büntetem meg, akik bántanak. Szóval, amint látja, nem vagyok bűnös. De maga azt hiszi, hogy beteg vagyok, ugye? A gyóntatószékben vagyunk, atyám. Meg kell mondania az igazat!

– Igen, szerintem maga beteg.

– Ó, én nem így látom. Én egyszerűen kiválasztott vagyok.

– Vannak emberek, akik tudnának segíteni magán.

– Tudja, zseniális vagyok. Nem lesz könnyű megállítani. Tanulmányozom az áldozataimat, mielőtt lecsapok rájuk. Tudok mindent a családjukról és barátaikról. Mindent! Igen, most sokkal nehezebb lesz megállítani, de ez alkalommal úgy döntöttem, hogy a magam számára is bonyolultabbá teszem a dolgot. Érti? Én nem akarok bűnt elkövetni. Tényleg nem – a hangja újra monoton, kántáló lett.

– Figyeljen! – Tom igyekezett meggyőző hangon beszélni. – Lépjünk ki a gyóntatószékből, és üljünk le odakint, hogy megbeszéljük ezt a dolgot. Szeretnék segíteni magának, ha hagyja.

– Nem. Régebben szükségem volt segítségre, de azt megtagadták tőlem, emlékszik? Oldozzon fel!

– Nem.

– Rendben – fújta ki lassan a levegőt a férfi. – Ezúttal megváltoztatom a szabályokat. Engedélyt adok arra, hogy bárkinek elmondja, amit most tőlem halott. Látja, milyen előzékeny tudok lenni?

– Nem számít, hogy ad-e engedélyt vagy sem. Ez a beszélgetés titokban marad. Hallgatási fogadalom kötelez arra, hogy megőrizzem a gyónási titkot.

– Tekintet nélkül arra, hogy mit tartalmaz a gyónás?

– Igen.

– De én követelem, hogy elmondja valakinek!

– Azt követel, amit csak akar, de ez semmit sem változtat a dolgokon. Senkinek sem mondhatom el, amit nekem meggyónt. És nem is fogom elmondani.

Egy pillanatra csend támadt, aztán az idegen kuncogni kezdett.

– Egy pap, akinek lelkiismereti aggályai vannak. Milyen szokatlan. Hmm. Kínos. De ne aggódjon, atyám. Legalább tíz lépéssel maga előtt járok. Bizony ám.

– Hogy érti ezt?

– Új áldozatot találtam.

– Már kiválasztotta a következő…

– Már értesítettem a hatóságokat – szakította félbe az idegen. – Hamarosan megkapják a levelemet. Persze ezt még azelőtt írtam, hogy tudtam volna, milyen megrögzötten ragaszkodik a szabályokhoz. Ez igazán figyelmes tőlem, nem igaz? Küldtem nekik egy udvarias kis levelet, melyben elmagyaráztam a szándékomat. Kár, hogy elfelejtettem aláírni.

– Elárulta nekik az illető nevét, akinek ártani akar?

– Ártani? Milyen különös szó ez a gyilkosságra. Igen, elárultam.

– Egy másik nő? – Tom hangja elcsuklott, ahogy feltette a kérdést.

– Csak nőket választok áldozatul.

– Elmondta a levélben, hogy miért akarja megölni azt a nőt?

– Nem.

– Van oka rá?

– Igen.

– Nekem elmondaná?

– Egy kis gyakorlás, atyám.

– Nem értem.

– Csak gyakorlás által válhatunk tökéletesebbé – magyarázta a férfi. – Ez a nő még különlegesebb, mint Millicent volt. Teljesen elbódulok az illatától, és szeretem nézni, ahogy alszik. Olyan gyönyörű! Kérdezzen csak, atyám, és miután megmondtam a nevét, meg tud majd bocsátani nekem.

– Nem fogom feloldozni.

– Na és, hogy halad a kemoterápiával? Rosszul érzi magát? Jók lettek az eredményei?

Tom felkapta a fejét.

– Mi? – kérdezte szinte kiáltva.

Az idegen őrülten felnevetett.

– Mondtam, hogy tanulmányozom az áldozataimat, mielőtt elkapom őket. Mondhatni, becserkészem őket – suttogta.

– Honnan tudta…

– Oh, Tommy, olyan jópofa vagy. Mit gondolsz, miért követtelek egészen idáig, csak hogy gyónjak neked? Gondolkodj ezen hazafelé! Én már elvégeztem a házi feladatomat, nemde?

– Kicsoda maga?

– Nos, én egy szívtipró vagyok. És egyszerűen imádom a kihívásokat. Hamarosan itt a rendőrség, hogy beszéljen veled, és aztán el tudod majd mondani bárkinek – gúnyolódott a férfi. – Tudom ám, kit fogsz először hívni. Gyorstüzelő barátodat, az FBI-tól. Nicket fogod hívni, ugye? Jobb, ha megmondod neki, vigye el a lányt messzire, és jól rejtse el előlem. Lehetséges, hogy nem megyek utána, hanem valaki mást kezdek keresni. Legalábbis, megpróbálom.

– Honnan tudja…

– Kérdezd meg!

– Mit kérdezzek meg?

– A nevét – suttogta az őrült. – Kérdezd meg, ki lesz az áldozatom!

– Azt javaslom, hogy kérjen segítséget – kezdte Tom újra. – Amit maga csinál…

– Kérdezd meg! Kérdezd meg! Kérdezz!

Tom megadóan lehunyta a szemét

– Igen. Ki az?

– Csinos lány – felelte a férfi. – A mellei gyönyörűek, a haja hosszú és fekete. Tökéletes teste makulátlan, arca akár egy angyalé, elragadó minden tekintetben. Ő… lélegzetelállító… és úgy tervezem, hogy elállítom az ő lélegzetét.

– Mondja meg a nevét! – követelte Tom, miközben azért imádkozott, hogy legyen ideje megvédeni azt a szerencsétlen teremtést.

– Laurant – sziszegte, akár a kígyó. – A neve Laurant.

Tomot pánik kerítette hatalmába.

– Az én Laurant-om?

– Igen. Kezdi már kapiskálni, atyám. Meg fogom ölni a húgát.

2. fejezet

Nicholas Benjamin Buchanan ügynök jól megérdemelt szabadságát készült elkezdeni. Az elmúlt három évben egyetlen napot sem vett ki, és ez lassan meglátszódott a munkájához való hozzáállásban – vagy legalábbis ezzel indokolta döntését főnöke, dr. Peter Morganstern, amikor utasította, hogy vegye ki egyhavi szabadságát. Hozzátette még, hogy szerinte Nicholas kezd túl közönyössé és cinikussá válni. Valahol mélyen legbelül Nicholas úgy érezte, hogy a főnökének igaza van.

Morganstern sohasem szépített a dolgokon, mindig a maguk nyers valójában mondta ki őket. Nick legalább annyira csodálta és tisztelte, mint tulajdon édesapját, éppen ezért nagyon ritkán vitatkozott vele. Főnöke sziklaszilárd jellem volt. Két hetet sem tölthetett volna el a hivatalnál, ha hagyta volna, hogy érzelmei irányítsák viselkedését. Ha volt is egyáltalán valami hibája, akkor az a tulajdonsága, hogy bármilyen körülmények között szinte természetellenesen higgadt tudott maradni. Soha még csak fel sem bosszantotta semmi.

Az irányítása alá tartozó tizenkét ügynök, akiket ő maga választott ki, a háta mögött egyszerűen csak Prozac Pete-ként emlegette. Morganstern tudott a gúnynévről, de nem zavarta. Sőt azt pletykálták, hogy jót nevetett, amikor először meghallotta becenevét, és ez volt a másik oka annak, hogy jól kijött ügynökeivel. Képes volt rá, hogy megőrizze humorérzékét annyi éven át, ami nem csekélység, tekintve, hogy milyen osztályt vezetett. Rendszeresen ismételgette, hogy egyszer majd ő is kijön a béketűrésből, mégis az elmúlt évek alatt egyszer sem fordult elő, hogy cigarettázástól rekedtes hangja akár egy decibelnyit is megemelkedett volna. Az ördögbe is, lehet, hogy az ügynököknek van igazuk! Lehet, hogy Morganstern ereiben vér helyett tömény nyugtató folyik.

Egy dolog azonban biztos. Főnökei felismerték, hogy aranyat ér, és a tizennégy év alatt, mióta a hivatalnál szolgált, hatszor léptették elő. Mégsem pihent a babérjain. Amikor az Eltűnt személyek osztályának vezetője lett, azt tűzte ki célul, hogy egy különösen hatékony egységet hoz létre az eltűnt személyek felkutatására és kiszabadítására. És mikor ezzel elkészült, egy még különlegesebb célra fordította erőfeszítéseit. Speciális alakulat létrehozását tervezte, amely a legnehezebb esetek, az eltűnt és elrabolt gyerekek felderítésére szakosodott. Részletesen kidolgozott tervét papírra vetve, nem kevés időt töltött el, hogy ez ügyben lobbizott. Nem hagyott ki egyetlen alkalmat sem, hogy a 233 oldalas irományt meglobogtassa a nagyfőnök előtt.

Kitartó fáradozása végül is elnyerte jutalmát, és most ő vezette az elit alakulatot. Engedélyezték, hogy ő maga válassza ki embereit, egy vegyes csapatot a legjobbakból, akik az élet minden területét felölelték. Először valamennyien elvégezték az Akadémia kiképzőprogramját, majd elküldték őket Morgansternhez különleges kiképzésre. Csak kevesen bírták végigcsinálni a fárasztó programot, de akik elvégezték, azok rendkívüliek voltak. Hallották, hogy Morganstern azt mondta az igazgatónak, szilárd meggyőződése, hogy neki dolgozik az állomány krémje, és egy éven belül bebizonyítja a hitetlen Tamásoknak, hogy így is van. Ezután átadta az Eltűnt személyek osztályának vezetését helyettesének, Frank O’Learynek, és minden erejét, energiáját ennek a nagyon speciális csoportnak a vezetésére fordította.

Csapata egyedülálló volt a maga nemében. Minden tagja különleges érzékkel rendelkezett az eltűnt gyermekek felkutatásában. A tizenkét ember igazi vadászkopó módjára fáradhatatlanul követte a nyomot, versenyt futva az idővel. Szemük előtt egyetlen cél lebegett, megtalálni és megvédeni, mielőtt túl késő lenne. Ők voltak minden gyermek legnagyobb bajnokai és az utolsó mentsvár a sötétben ólálkodó mumusokkal szemben.

A nyomás, ami ezekre az emberekre nehezedett, egy átlagembert a szívroham közelébe sodort volna, csakhogy bennük semmi átlagos nem volt. Egyikük sem illett bele a szokványos FBI-ügynökök sablonjába, igaz maga Morganstern sem volt átlagos vezető. Gyorsan bebizonyította, hogy meg tud birkózni a különleges csoport vezetésével. A többi osztály Apostoloknak hívta őket. Kétségtelenül közrejátszott ebben, hogy pont tizenketten voltak. De Morganstern nem szerette ezt az elnevezést, mert olyan dolgokat sejtetett vele kapcsolatban, amelyeknek nem lenne képes megfelelni. Mégis alázatossága volt az egyik ok, amiért tisztelték. Beosztottai azt is nagyra értékelték, hogy nem élt vissza főnöki mivoltával. Bátorította, ösztönözte őket a munka elvégzésére, szabad kezet adott nekik, s ha szükséges volt, kiállt mellettük, fedezte őket. Emberei számára ő volt a legnagyobb bajnok.

Kétségkívül nem akadt még egy ilyen elhivatott, és erre a feladatra alkalmasabb, jobban képzett ember a hivatalnál. Pszichiáterként Morganstern szerette időnként behívni ügynökeit egy kis négyszemközti, szívhez szóló beszélgetésre, leültetni őket és belekukkantani a gondolataikba. Igazolva ezzel a Harvardon eltöltött idő és költségek létjogosultságát. Ez volt az egyetlen kellemetlenség, amelyet mindannyiuknak el kellett viselniük és ezt valamennyien utálták is.

Morganstern most a Stark ügyről szeretett volna beszélni. A fővárosból Cincinnatiba repült, és megkérte Nicket, aki éppen egy San Franciscó-i szemináriumról tartott hazafelé, hogy álljon meg egy rövid megbeszélésre. Nicknek semmi kedve nem volt a Stark-ügyről beszélgetni. Egy hónappal azelőtt történt a dolog, és Nick még gondolni sem akart rá. De mindez nem számított. Tudta, hogy akár kedvére való, akár nem, meg fogják beszélni az ügyet.

A helyi irodában várta, hogy főnöke csatlakozzon hozzá. Aztán leült vele szemben a fényezett tölgyfából készült asztal túlsó oldalára, és figyelmesen hallgatta Morgansternt, aki vagy húsz percen keresztül vázolta a bizarr ügy néhány különleges részletét. Nick egészen addig nyugodt maradt, míg főnöke nem közölte vele, hogy hősiességéért dicséretet fog kapni. Akkor majdnem elárulta magát. De mivel mestere volt annak, hogyan titkolja el valódi érzéseit, még a főnöke stressz és kimerültség árulójelei után kutató tekintete elől is rejtve tudta tartani, hogy ez alkalommal közel járt a kiboruláshoz. Legalábbis Nick úgy gondolta, hogy sikerült elhitetnie ezt Morgansternnel.

Amikor a tanácskozást befejezték, Morganstern egy percig ügynöke acélkék szemébe mélyedt, aztán megkérdezte:

– Mit éreztél, amikor lelőtted a nőt?

– Valóban szükség van erre, uram? Több mint egy hónappal ezelőtt történt. Tényleg újra fel kell melegíteni ezt az ügyet?

– Ez nem hivatalos megbeszélés, Nick. Magunk között vagyunk. Nem kell uraznod, és igen, azt hiszem, szükséges újra elővenni az ügyet. Most pedig válaszolj, kérlek. Mit éreztél?

Nick még mindig kibúvót keresve, kényelmetlenül fészkelődött a kemény háttámlás székben, mint valami kiskölyök, akinek be kell ismernie, hogy rossz fát tett a tűzre.

– Mi az ördögöt értesz azon, hogy mit éreztem?

A dühkitörést figyelmen kívül hagyva, főnöke harmadszor is megismételte a kérdést.

– Tudod, hogy mire gondolok. Mit éreztél abban a pillanatban? Emlékszel rá?

Hagyott neki egy kiutat. Nick tudta, mondhatná azt, hogy nem emlékszik, hogy túl elfoglalt volt ahhoz, hogy az érzéseiről gondolkodjon. De Morganstern és közte mindig is őszinte kapcsolat volt, és nem akarta ezt most felrúgni. Ráadásul azt is biztosra vette, főnöke tudni fogja, ha hazudik. Felismerve, hogy értelmetlen lenne további kibúvókat keresnie, Nick feladta és elhatározta, hogy nyersen őszinte lesz.

– Igen, emlékszem. Jól éreztem magam – suttogta. – Igazán jól. A pokolba is, Pete, eufóriát éreztem. Ha nem fordultam volna meg és nem mentem volna vissza abba a házba, ha csak harminc másodpercig tétovázok, ha nem lett volna kibiztosítva a pisztolyom, mindennek vége, és a kisfiú meghalt volna. Túl forró volt a helyzet.

– De időben odaértél a gyerekhez.

– Hamarabb is rájöhettem volna.

Morganstern felsóhajtott. Valamennyi ügynöke közül Nick volt a legkritikusabb önmagával szemben.

– Te voltál az egyetlen, aki rájött – emlékeztette a férfit. – Ne légy olyan szigorú magadhoz.

– Olvastad az újságokat? A riporter azt mondta, az a nő őrült volt. De ő nem látta a szemét. Én láttam. Én mondom, az a nő nem volt őrült. Csak ördögien gonosz.

– Igen. Olvastam a lapokat, és igazad van. Valóban őrültnek titulálták. Gondoltam, hogy így lesz – tette hozzá. – Megértem, miért, és gondolom, te is. Ez az egyetlen módja, hogy az emberekkel elfogadtassanak ilyen kegyetlen bűntettet. Szeretnék azt hinni, hogy csak egy tébolyult elme képes kigondolni és elkövetni ilyen borzasztó dolgot egy másik emberrel, és hogy csak egy őrült tud élvezetet találni ártatlan emberek legyilkolásában. A gyilkosok többsége valóban őrült, de nem mindegyik. Az ördög létezik. Mindketten láttuk már. Valamikor a Stark nő tudatosan eldöntötte, hogy átlépi ezt a bizonyos határvonalat.

– Az emberek félnek attól, amit nem értenek.

– Igen, ez így van – helyeselt Morganstern –, és az okoskodók többsége nem hajlandó elhinni, hogy az ördög valóban létezik. Ha nem tudnak valamit tudományosan megmagyarázni, megfelelő érvekkel alátámasztani, akkor az nem is létezhet. Úgy gondolom, ez az egyik oka, hogy kultúránkban a gonoszság magva termékeny talajra hullik. Néhány kollégám azt hiszi, mindent meg tud oldani egy hosszú lére eresztett kórleírással és néhány emlékezetet befolyásoló tablettával.

– Hallottam, hogy az egyik kollégád azt hitte, hogy a férj ellenőrzés alatt tartotta a nő elméjét, és ő annyira félt tőle, hogy a végén beleőrült. Más szóval, akár sajnálatot is érezhetünk iránta.

– Igen, én is hallottam róla. Nonszensz. A Stark nő legalább olyan romlott volt, mint a férje. Az ujjlenyomatait megtaláltuk a pornókazettákon a férje ujjlenyomatai mellett. Készséges társa volt a férjének, de úgy gondolom, kezdett összeomlani. Előtte soha nem kezdtek gyerekekkel.

– Esküszöm az istenre, Pete, hogy rám mosolygott. A fiút a karjában dajkálta, és egy nagy disznóölő kést tartott fölé. A fiú nem volt magánál, de láttam, hogy lélegzik. A nő rám várt. Tisztában volt vele, hogy mindent tudok, és azt hiszem, azt akarta, hogy nézzem végig, amint megöli a gyereket. – Nick megállt egy pillanatra. – Igen – folytatta bólintva –, jó érzés volt megszabadulni tőle. Csak azt sajnálom, hogy a férje nem volt ott. Őt is szívesen elintéztem volna. Van már valami nyoma? Még mindig úgy gondolom, hogy utána kellene küldened Noah barátunkat.

– Fontolgattam a dolgot, de élve akarják elfogni Donald Starkot, hogy kikérdezhessék, és persze tudják, ha Stark a legcsekélyebb ellenállást is tanúsítaná, Noah habozás nélkül végezne vele.

– Az ember a svábbogarat eltapossa, Pete, nem próbálja meg háziasítani. Noah-nak igaza van. – Nick megmozgatta a vállát, és hogy ellazítsa görcsbe feszült izmait, megdörzsölte a nyakát. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy pihenjek egy kicsit – jegyezte meg.

– Miért mondod ezt?

– Úgy tűnik, hogy kezdek kiégni. Nem így látod?

– Nem – rázta meg a fejét Morganstern. – Csak épp elfáradtál egy kicsit, ez minden. Ebből a beszélgetésből semmi sem fog szerepelni a jelentésemben. Erre céloztam, amikor azt mondtam, hogy magunk között vagyunk. Már jó ideje esedékes lenne szabadságra menned, és hogy ez elmaradt, csakis az én hibám. Éppen ezért azt akarom, hogy vegyél ki egy hónapot, és szedd össze magad.

– Szedjem össze magam? – Nick feszült arcát halvány mosoly derítette fel.

– Lazíts! – magyarázta Morganstern. – Vagy legalább próbáld meg! Mikor látogattad meg utoljára népes családodat Nathan Bayben?

– Elég régen – ismerte el Nick. – Rendszeres e-mail kapcsolatban állok velük. Ők is épp olyan elfoglaltak, akárcsak én.

– Utazz haza! – javasolta Pete. – Jót fog tenni neked. A családod örülni fog, hogy újra láthat. Hogy van a bíró úr?

– Apa remekül van – felelte Nick.

– Na és mi van a barátoddal, Madden atyával?

– Minden este beszélgetek Tommyval.

– Chateltek?

– Igen.

– Lehet, hogy el kéne látogatnod egy kis személyes beszélgetésre is hozzá.

– Gondolod, hogy lelki útmutatásra van szükségem? – grimaszolt Nick.

– Úgy gondolom, egy kis nevetésre van szükséged.

– Igen, valószínűleg igazad van – egyezett bele Nick. Aztán újra elkomolyodott. – Pete, ami az ösztöneimet illeti, gondolod, hogy kezdem elveszíteni őket?

Morganstern nevetségesnek találta az ötletet.

– Az ösztöneid jobbak, mint valaha. A Stark nő mindenkit lóvá tett, csak téged nem. Mindenkit! – ismételte nyomatékosan. – A rokonait, a barátait és a szomszédait, a gyülekezetet. De téged mégsem tudott átverni. Persze biztos vagyok benne, hogy a helyiek előbb-utóbb rájöttek volna, de azt a kisfiút addigra talán már el is temetik, és ő közben lecsap a következő áldozatára. Te is éppolyan jól tudod, mint én, hogy akik egyszer elkezdték, nem tudják abbahagyni.

Pete megkocogtatta ujjával a vaskos iratgyűjtő dossziét.

– Olvastam a jelentésekben, hogy ott ült a szerencsétlen anya mellett nap mint nap, hogy vigaszt nyújtson neki. Benne volt a templom gyászbizottságában is – tette hozzá fejét rázva. Úgy tűnt, hogy még ő is, aki pedig jól ismerte az esetet, meg van döbbenve a Stark nő arcátlanságán.

– A rendőrség beszélt a gyülekezet minden tagjával, de nem talált semmit – mondta Nick. – Nem voltak igazán alaposak – tette még hozzá. – De végül is egészen kis városról van szó, és a seriff nem igazán tudta, hogy mit is keressen.

– Szerencsére elég esze volt, hogy ne várjon sokáig. Rögtön hívott minket – jegyezte meg Morganstern. – Ő és a helyiek meg voltak győződve arról, hogy valami átutazó vihette el a fiút, ugye? És minden erőfeszítésüket erre a nyomra összpontosították.

– Igen – bólintott Nick. – Nehéz elképzelni, hogy valaki a tieid közül képes ilyesmit elkövetni. Volt néhány tanújuk, akik láttak egy csavargót az iskolaudvar körül ődöngeni, de a leírások nem egyeztek. A csapat Cincinnatiból már úton volt – tette hozzá –, és ők hamar rájöttek volna a nő kisded játékaira.

– Mi volt pontosan az, ami miatt gyanút fogtál? Honnan tudtad?

– Apró dolgok, amik nem illettek a képbe. Nem tudom megmagyarázni, mi zavart a nőben, vagy hogy miért döntöttem úgy, hogy követem.

– Én meg tudom magyarázni. Ösztön.

– Valószínűleg – egyezett bele Nick. – Tudtam, hogy rendkívül alaposan utána kell járnom a nőnek. Valami nem stimmelt, de képtelen voltam rájönni, hogy mi az. Éreztem a zsigereimben, és ez az érzés csak erősödött, amikor beléptem a házába… ha érted, mire gondolok.

– Magyarázd meg. Milyen volt a ház?

– Túl tiszta. Egy porszemet vagy egy icipici foltot sem tudtam felfedezni. A nappali aprócska – néhány könnyű szék, heverő, tévé –, de tudod mi volt a furcsa, Pete? A falakon nem volt egyetlen kép, még családi fotó sem. A bútorokat műanyag védőhuzat borította. Gondolom, sok ember használ ilyet. Nem tudom. Mindegy, ahogy mondtam, minden makulátlanul tiszta volt, és mégis olyan különös szag terjengett.

– Milyen szag?

– Ecet… és ammónia. A szag olyan erős volt, hogy égette a szememet. Arra gondoltam, hogy valami kényszeres takarító háziasszony lehet… aztán követtem őt a konyhába. Tiszta volt az is, mint a patyolat. A pulton sehol egy tányér vagy bögre, se egy gyűrött törlőruha a mosogatóban, semmi. Hellyel kínált, míg főz egy kávét, aztán észrevettem valamit az asztalon. A sószóró és borsszóró között egy hatalmas műanyag doboz állt tele rózsaszín savlekötő tablettával, és mellette egy ketchup méretű üveg valami szósszal. Arra gondoltam, hogy ez átkozottul különös… aztán megláttam a kutyát. Ez kibillentette a mérleg nyelvét. Fekete cocker spániel volt, a sarokban ült a hátsó ajtónál. Egy pillanatra sem vette le tekintetét a gazdájáról. A nő egy tál csokis süteményt tett az asztalra, és amikor elfordult, hogy elkészítse a kávét, elvettem egy sütit és letettem magam mellé, hogy lássam, elveszi-e a kutya, de az rám se nézett. Az ördögbe, még ahhoz is túlságosan félt, hogy akár pislantson, és figyelmesen követte a nő minden mozdulatát. Ha a seriff látta volna a kutyát, rá kellett volna jönnie, hogy valami nagyon nincs rendben, de amikor ott járt a nőnél, a kutya kint volt az óljában.

– A seriff bement a házba, de semmi különöset nem vett észre.

– Én szerencsés voltam, a nő pedig öntelt és óvatlan.

– Mi késztetett arra, hogy visszamenj a házba, miután eljöttél onnan?

– Arra gondoltam, keresek valami jó búvóhelyet, és kivárom, hogy hová megy, de alighogy kiértem, tudtam, hogy azonnal vissza kell mennem, mégpedig gyorsan. Volt egy olyan érzésem, hogy a nő rájött, őt gyanúsítom, és abban is biztos voltam, hogy a kisfiú a házban van valahol.

– Az ösztöneid nem is működhettek volna jobban – mondta elismerően Morganstern. – Tudod, ezért is mentem utánad.

– Tudom. Az a hírhedt focimeccs.

Morganstern mosolygott: – Alig pár hete láttam újra a CNN sportcsatornán. Évente legalább kétszer levetítik.

– Bárcsak hagynák eltűnni a süllyesztőben. Régi hír már.

A két férfi felállt. Nick a főnöke fölé tornyosult. Morganstern csatos fekete bőrcipőjében alig haladta meg a 172 centit, míg Nick jócskán 180 centi fölé magasodott. Pete vékony testalkatú volt, vékony szálú szőke haja őszbe csavarodott, vastag bifokális szemüvege pedig minduntalan lecsúszott keskeny orrnyergéről. Mindig hagyományos fekete vagy tengerészkék öltönyt hordott hosszú ujjú fehér, keményített inggel és csíkos nyakkendővel. Egy kívülálló szemében Morganstern szórakozott egyetemi professzornak tűnhetett, de az irányítása alatt dolgozó ügynökök szemében minden szempontból óriás volt, aki ezt a pokoli munkát és a vele járó borzasztó feszültséget higgadt könnyedséggel kezelte.

– Egy hónap múlva találkozunk, Nick, de egy nappal sem előbb. Rendben?

– Rendben.

Morganstern az ajtó felé indult, aztán megállt.

– Még mindig rosszul vagy, ha repülővel kell utaznod?

– Van egyáltalán olyasvalami, amit nem tudsz rólam?

– Nem hinném, hogy lenne.

– Biztos? Mikor voltam utoljára nővel?

Pete úgy tett, mintha meghökkentené a kérdés.

– Annak bizony már jó ideje. Úgy tűnik, hosszú, szexmentes időszakot éltél meg.

– Igazán? – nevette el magát Nick.

– Ha valamelyik nap találkozol a megfelelő nővel, az isten legyen hozzá irgalmas.

– Nem keresem a megfelelő nőt.

– Tudod – nézett rá Morganstern atyai mosollyal –, pont ezért fogod megtalálni. Észre sem veszed, és elvakít a szerelem, ahogyan engem is elvakított, amikor Katie-vel találkoztam. Még csak esélyem sem volt, és előre megmondom, neked sem lesz. Odakint járkál valahol és csak rád vár.

– Hát akkor pokoli hosszú ideig kell várnia – jelentette ki Nick. – A mi munkánkban a házasságnak nincs nagy jövője.

– Katie és én jól megvagyunk immáron több mint húsz éve.

– Katie egy szent.

– Nem válaszoltál a kérdésemre, Nick.

– Hogy rosszul vagyok-e, ha repülővel kell utaznom? A fenébe is, igen.

– Akkor hát, jó utat hazafelé – kuncogott Pete.

– Tudod, Pete, a legtöbb pszichiáter megpróbálna a mélyére ásni ennek a félelemnek, de te simán csak élvezed a helyzetet, nem igaz?

Pete újra felnevetett: – Egy hónap múlva találkozunk – ismételte, amint kiment az irodából.

Nick összeszedte az iratait, elintézett néhány fontos telefont a bostoni irodájával és Frank O’Learyvel, aztán kivitette magát a reptérre az egyik helyi ügynökkel. Mivel úgy tűnt, nincs kiút a kényszerű vakáció alól, néhány gyors tervet ötlött ki, hogy is tölthetné el a leghasznosabban. Elhatározta, hogy megfogadja a tanácsot, és lazítani fog. Talán elmegy vitorlázni a bátyjával, Theóval, ha ugyan el tudja imádkozni pár napra az íróasztalától. Aztán átautózik a fél államon, Holy Oaksba, hogy találkozzon a legjobb barátjával, Tommyval, és végre együtt horgásszanak egy jót. Morganstern nem említette az előléptetést, amit O’Leary rakott az asztalára két héttel ezelőtt. Nick úgy tervezte, hogy amíg szabadságát tölti, lesz ideje megfontolni az állás mellett és ellene szóló érveket. Arra számított, hogy Tommy segítségére lesz a döntésben. Közelebb állt hozzá, mint öt saját bátyjához, és fenntartás nélkül megbízott benne. Barátja szokásos szerepét, az ördög ügyvédjéét fogja alakítani, s Nick remélte, hogy mire visszatér munkájához, világosan fogja látni, hogy mit is akar.

Tudta, hogy Tommy aggódik érte. Az utóbbi hat hónapban szinte állandóan nyaggatta e-mailjeiben, hogy jöjjön el és látogassa meg. Akárcsak Morganstern, Tommy is megértette, micsoda feszültséggel és rémálmokkal jár Nick munkája, s ő is úgy gondolta, hogy Nicknek pihenésre van szüksége.

Pedig Tommynak megvolt a maga baja. Régóta küzdött súlyos betegségével, és háromhavonta, amikor Kansasba utazott kórházi felülvizsgálatra, Nick volt az, akinek a gyomra öklömnyire zsugorodott az idegességtől. Addig nem is tudott megnyugodni, amíg meg nem kapta Tommy üzenetét, hogy minden rendben van. Barátja eddig szerencsésnek volt mondható; sikerült megállítani a rák terjedését. De a betegség ott állt lesben, csak a pillanatra várva, amikor újra támadhat. Tommy megtanult együtt élni a rákkal. Nick nem. A fél karját odaadta volna, ha cserébe elveheti a fájdalmat és szenvedést barátjától, csakhogy a dolog nem így működik. Ahogy Tommy mondta, ezt a harcot neki egymagának kell megvívnia, Nick csak annyit tehet, hogy mellette áll.

Nick hirtelen égető szükségét érezte, hogy újra találkozzanak. Talán még arra is rá tudja venni, hogy egyetlen éjszakára letegye a papi gallért, és leigyák magukat a sárga földig, ahogy hajdanán tették, amikor még egy szobán osztoztak Penn State-ben.

És végre találkozni fog Tom egyetlen rokonával, a kishúgával, Laurant-nal.

A lány nyolc évvel volt fiatalabb bátyjánál, és Genf mellett nevelkedett egy gazdag lányoknak fenntartott nevelőintézetben a hegyek között, apácák felügyelete alatt. Tom többször is megpróbálta Amerikába hozatni, de a gyámsági feltételek és az ügyvédek, akik féltékenyen őrködtek a vagyon felett, meggyőzték a bírákat, hogy jobb lesz addig az iskolában tartani felügyelet alatt, míg el nem éri azt a kort, amikor már felelős döntéseket tud hozni. Tommy azt mondta Nicknek, hogy nem is olyan borzasztó, mint amilyennek hangzott, s hogy az ügyvédek tulajdonképpen a birtokot védték.

Laurant végre elérte a nagykorúságot, és egy évvel ezelőtt Holy Oaksba költözött, hogy bátyja közelében legyen. Nick még sohasem találkozott vele, de emlékezett a fényképekre, amiket Tommy a tükörre szokott tűzni. A lány úgy nézett ki, mint valami utcai csibész, ápolatlannak tűnő nyeszlett kiskölyök fekete rakott szoknyában és fehér blúzban, mely a derekánál kilógott a szoknya korcából. Az egyik térdzoknija lecsúszott, térde mint a legtöbb fiatal lánynak lehorzsolva, hosszú barna göndör haja pedig rendetlenül lógott a szemébe. Tommy és Nick is nevettek, amikor meglátták a képet. Laurant nem lehetett több, mint hét- vagy nyolcéves, amikor a kép készült, de csibészes mosolya és a huncut csillogás a szemében, – amely azt sugallta, hogy az állandóan panaszkodó apácáknak igazuk lehet – megragadt Nick emlékezetében. Úgy festett, mint akiben ott bujkál a kisördög, és zabolátlan életöröme egy nap biztosan bajba sodorja.

Igen, nincs is másra szükség, mint egy kiadós szabadságra, döntötte el Nick. Minden tervének a kulcsa, hogy visszajusson bostoni otthonába, ehhez viszont először fel kellett ülnie arra az átkozott gépre. Senki a világon nem utált annyira repülni, mint Nick. A meztelen igazság az, hogy a repülés egyszerűen halálra rémítette. Alighogy belépett a Cincinnati repülőtérre, máris kiverte a víz, és azzal is tisztában volt, hogy mire felszáll a gépre, arcbőre zöldes színben fog játszani. A 777-es Londonba tartott, kis kitérővel Boston felé, ahol Nick, hál’ istennek kiszállni készült, hogy aztán hazahajtson Bacon Hill-i városi házába. Három évvel azelőtt vette meg nagybátyjától az épületet, de a legtöbb doboz és láda még most is úgy állt kicsomagolatlanul, ahogy a költöztetők ledobták a nappali közepére. A kiváló minőségű hifitornyot, melyre legfiatalabb testvére beszélte rá, még egyszer sem kapcsolta be.

Érezte, hogyan zsugorodik össze a gyomra, ahogy közeledett a beszállókapuhoz. Ismerte az eljárást. Bemutatkozott, átadta a biztonsági őrnek a személyi okmányait és az engedélyét. A precíz, középkorú, Johnson névre hallgató férfi idegesen rágta tolla műanyag kupakját, amíg a gép visszaigazolta Nick személyazonosságát. Aztán elkísérte Nicket a fémdetektor mellett, amin a többi utasnak át kell haladnia, átnyújtotta a beszállókártyáját, és egy intéssel a beszállókapuhoz irányította.

James T. Sorensky kapitány már várta a gépen. Nick már vagy hatszor repült a kapitánnyal az elmúlt három évben, és tudta, hogy a férfi kitűnő pilóta és kínosan lelkiismeretes, ami a munkáját illeti. Nick alaposan ellenőrizte a kapitányt, csakhogy biztos lehessen benne, nincs-e bármi gyanús a férfi múltjában, ami esetleg arra is utalhat, hogy mondjuk repülés közben idegösszeomlást kap. Sorensky osztályelsőként végzett az akadémián, majd tizennyolc évig a Deltánál szolgált. A személyi lapja makulátlan volt, de ez sem számított. Nick gyomra így is összeszorult az idegességtől. Gyűlölt mindent, ami a repüléssel kapcsolatos. Az egész csak bizalom kérdése, tudta jól, s noha Sorensky nem volt teljesen idegen – az utóbbi időben már tegeződtek –, Nick még mindig nem szerette, hogy bíznia kell abban, hogy a férfi levegőben tudja tartani a majdnem 159 tonnányi vastömeget.

Sorensky akár egy repülőtársaság plakátjának modellje is lehetett volna ezüstösen csillogó, gondosan fésült hajával, magas, sovány alakjára tökéletesen simuló tengerészkék egyenruhájával, pengeélesre vasalt nadrágjával. Noha Nicket a legnagyobb jóindulattal sem lehetett túlsúlyosnak nevezni, a kapitány mellett mégis jól megtermett bikának érezte magát. Sorenskyből sugárzott a magabiztosság. Szigorúan ragaszkodott az általa felállított szabályokhoz, és Nick ezt tisztelte benne. Noha Nicknek hivatalos papírja volt a kormánytól és a légierőtől, hogy töltött Sig Sauerjét a gépen magánál tarthatja, tudta, hogy ez Sorenskyt idegesíti, és a legutolsó dolog, amire vágyott, az egy ideges kapitány volt. Nick tehát már előre kiürítette fegyverét. Amikor a kapitány üdvözölte, Nick a kezébe nyomta a tölténytárat.

– Örülök, hogy újra látlak, Nick.

– Hogy érzed ma magad, Jim?

Sorensky elmosolyodott: – Még mindig aggódsz, hogy repülés közben szívrohamot kapok?

Nick a vállát vonogatta, hogy leplezze zavarát: – Mit tagadjam, átfutott a fejemen. Végül is megtörténhet.

– Igen, megtörténhet. De nem én vagyok az egyetlen a fedélzeten, aki el tudja vezetni ezt a gépet.

– Tudom.

– De ettől még nem érzed magad jobban, igaz?

– Így van.

– Amennyit repülnöd kell, gondolom, előbb-utóbb hozzászoksz.

– Azt te csak gondolod, hogy hozzászokom! Eddig nem történt meg.

– A főnököd tudja, hogy mindig rosszul vagy, ha repülnöd kell?

– Persze, hogy tudja – fintorgott Nick. – De ő egy szadista.

Sorensky felnevetett: – Ma igazán sima utunk lesz – ígérte. – Nem jössz velünk Londonig, ugye?

– Átrepülni az óceánt? – szörnyedt el Nick. Már a gondolattól is bukfencet vetett a gyomra. – Ez soha nem történik meg. Hazamegyek.

– Voltál már valaha Európában?

– Nem, még soha. Majd ha kocsival elmehetek odáig.

A kapitány a kezében tartott tölténytárra pillantott.

– Köszönöm, hogy átengedted nekem. Tudom, hogy hivatalosan nincs jogom elkérni tőled.

– De téged idegesít egy töltött fegyver a fedélzeten, én pedig nem akarok egy ideges pilótát ezen a gépen.

Nick megpróbált elmenni Sorensky mellett, hogy a helyére üljön, de a kapitány ma beszédes kedvében volt.

– Apropó, talán egy hónappal ezelőtt olvastam egy nagyon kedves újságcikket arról, hogy megmentetted egy szegény fiú életét. Érdekes volt rólad olvasni meg a barátodról, arról a papról, hogy milyen különböző utat jártatok be. Te most jelvényt viselsz, ő meg keresztet. És aztán megmenteni azt a gyereket… olyan büszke voltam rá, hogy ismerlek.

– Csak a munkám végeztem.

– A cikk írt a csapatról is, akikkel dolgozol. Hogy is hívott benneteket, tizenkettőtöket? – Még mielőtt Nick válaszolhatott volna, a kapitánynak eszébe jutott. – Ó igen, Apostolok.

– Még mindig nem jöttem rá, hogyan juthatott az újságíró ehhez az információhoz. Nem gondoltam volna, hogy bárki ismerheti a becenevünket az osztályon kívül.

– Akkor is találó. Megmentetted annak a fiúnak az életét.

– Ez alkalommal szerencsések voltunk.

– A riporter azt mondta, nem voltál hajlandó nyilatkozni.

– Ez nem valami szent hivatás, Jim. Csak tettem, amit tennem kellett, ennyi.

Az ügynök szerénysége lenyűgözte a kapitányt.

– Nagyszerű dolgot cselekedtél – bólintott. – Az a kicsi fiú visszakerült a szüleihez, és ezen kívül semmi nem számít.

– Ahogy az előbb is mondtam, ez alkalommal szerencsések voltunk.

Sorensky megérezte, hogy Nicket zavarba hozzák a dicséretek, ezért gyorsan témát váltott.

– Egy Downing nevű rendőrbíró utazik a gépen. Le kellett adnia a fegyverét – tette hozzá kis fintorral. – Nem ismered véletlenül?

– Nem ismerős a név. Ugye nem fegyencet szállít?

– De igen.

– Mit keres egy kereskedelmi járaton? Vannak saját gépeik.

– Downing szerint ez egy szokatlan eset. Bostonba viszi a foglyot egy tárgyalásra, és átkozottul siet – magyarázta Jim. – Downing azt mesélte, hogy rajtakapták a fiút, amint drogot árult, és hogy ez teljesen tiszta és világos ügy. A fogoly nem erőszakos. Downing úgy gondolja, hogy az ügyvéd előbb kihozza a fiút a börtönből, mintsem a bíró felemelhetné a kalapácsát. Akárcsak te, ők is előre beszálltak. A rendőrbíró texasi. Azonnal észrevenni a kiejtésén, és igazán jó fej fickónak látszik. Meg kell ismerned.

Nick bólintott. – Hol ülnek? – kérdezte gyors pillantást vetve az óriásgép belseje felé.

– Innen nem láthatod őket. Bal oldalon a hátsó sorban ülnek. Downing megbilincselte a fiút. Én mondom neked, Nick, a srác nem lehet sokkal idősebb, mint a fiam, Andy, és ő még csak tizennégy. Botrányos, hogy egy ilyen fiatal kölyök a hátralevő éveit börtönben töltheti.

– A bűnözők egyre fiatalabbak lesznek és egyre ostobábbak – jegyezte meg Nick. – Köszönöm, hogy szóltál. Megyek és köszönök neki. Meg van pakolva a gép?

– Nincs – felelte Sorensky a tárat a zsebébe süllyesztve. – Fél házzal utazunk egészen a Loganig.

Sorensky még egyszer Nick lelkére kötötte, ha bármire szüksége van, csak szóljon, aztán visszaindult a pilótafülkébe, ahol egy kék egyenruhába öltözött, és a földi személyzet azonosítóját viselő férfi várta, kezében csiptetőtáblához csatolt összepöndörödött papírok tömegével. Követte a kapitányt a pilótafülkébe, és becsukta maguk után az ajtót. Nick betette kisbőröndjét a felső csomagtartóba, régi megviselt bőrtárcáját ledobta a számára kijelölt székre, aztán elindult a folyosón a gép hátulja felé. Félúton járt, amikor meggondolta magát. Az utasok kezdték megtölteni az utasteret, ezért úgy döntött, megvárja, amíg a levegőbe emelkednek. Visszaindult a helyére anélkül, hogy bemutatkozott volna Downingnak. Azért, mielőtt megfordult volna, egy pillantással felmérte őt is, meg a vele utazó rabot is. Downing egyik lábát kinyújtotta a folyosóra, és Nick láthatta cowboycsizmájának különös cikornyás díszítését. Magas és izmos, igazi cowboyalkat, cserzett bőrrel és hatalmas tömött bajusszal, felsőtestén fekete bőrmellénnyel. Nick nem láthatta az övét, de egyhavi fizetését feltette volna rá, hogy hatalmas ezüstcsat villog rajta.

Sorensky kapitány a fogoly leírásánál rátapintott a lényegre. Első látásra kölyöknek tűnt, de volt benne valami keménység, amit Nick számtalanszor látott már. A srácnak nem ez volt az első menete, és nagyon valószínű, hogy lelkiismeretét már hosszú ideje elhallgattatta. Igen, gondolta Nick, egyre fiatalabbak és egyre ostobábbak lesznek manapság. A fogoly rossz ítélőképességgel és istenverte génekkel volt megáldva, vagy inkább megátkozva. Arca ragyás volt az elvakart pattanásoktól, és kőkemény pillantású szemei olyan közel ültek egymáshoz, hogy szinte kancsalnak hatott. Valaki kíméletlenül elbánt a hajával, kétségkívül szándékosan. Tüskeszerű tincsek meredeztek a fején, leginkább a Szabadságszoborhoz hasonlíthatóan, de az sem kizárt, hogy pont így akart kinézni. Végül is mit számított, miféle punkfrizurája van. Ahová éppen készült, ott így is rengeteg barátja akad majd, akik sorban állnak a barátságáért.

Nick visszament a gép elülső részébe és elfoglalta a helyét. Ma az első osztályra kapott helyet, s noha az ülés szélesebb volt, Nick mégis satuban érezte magát. Lába túl hosszú volt ahhoz, hogy rendesen ki tudja nyújtani. Miután irattáskáját az előtte lévő ülés alá csúsztatta, hátradőlt, bekapcsolta a biztonsági övet és félig lehunyta a szemét. Nagyszerű lett volna, ha egy kissé kényelmesebbé tudta volna tenni a helyzetét, de tudta, hogy erről szó sem lehet. Ha leveszi a zakóját, felfedi a többi utas előtt a pisztolytáskát. Nem fogják tudni, hogy nincs megtöltve, és Nicknek semmi kedve nem volt ideges utasokat nyugtatgatni. A pokolba is, a pánik kezdte elborítani, és tudta, ez egészen addig tart majd, amíg a gép a levegőbe nem emelkedik. Aztán egy kicsit jobban lesz, majd egy újabb pánikroham következik, amikor a gép leszálláshoz készülődik a Loganon. És aztán visszafelé kezdődik az egész idegeskedés elölről. Jelen állapotában – klausztrofóbia, neurózis – átkozottul ironikusnak érezte, hogy O’Leary épp őt akarja a válságbizottságba.

Az ész győzedelmeskedik az anyag felett, mondta magának, és tekintet nélkül a pánikra, szilárdan elhatározta, hogy behozza lemaradását a papírmunkában, amíg a levegőben vannak. Már megnézte, és tudta, hogy senki nem fog az ablak melletti széken ülni. Nick mindig a szélső ülést választotta, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy fel kell állnia, beengedni a másik utast. Így viszont volt alkalma megnézni minden egyes utast, aki a fedélzetre lépett. A felszállás után majd szétrakja a papírjait, amíg megfejti és betáplálja az információkat a laptopjába.

A fenébe is, azt kívánta, bárcsak ne lenne ennyire megszállottja a szabályoknak. A legutóbbi kiképzésük alatt, amit a világtól elzártan töltöttek, Morganstern azt ígérte, hogy relaxációs technikákat fog neki és a csapat többi tagjának tanítani, de Nick semmire sem emlékezett abból a két hétből, és azt is tudta, hogy a többieknek sincsenek emlékeik arról, hogy mi is történt. Mindannyian beleegyeztek Pete feltételeibe. Leültette őket és elmagyarázta, hogy mit akar csinálni, de azt nem, hogy hogyan, és mindenkit arra kért, bízzon benne. Nicknek volt a legnehezebb rászánnia magát, mert ez azt jelentette, hogy fel kell adnia az önkontrollját. Végül, nagy nehezen mégiscsak beleegyezett. Pete figyelmeztette őket, hogy semmire sem fognak emlékezni, és igaza is lett. Egyikük sem emlékezett.

Néha előfordult, hogy egy illat vagy egy hang megindított benne valamit, egy kósza gondolatot, emlékképet a kiképzésről, és egy pillanatra feszültséget érzett, de amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is tűnt. Azt biztosan tudta, hogy egy erdőben volt valahol az Államokban, néhány sebhely is bizonyította ezt. Egy holdsarló a bal vállán és egy kisebb heg a jobb szeme felett. Keze és lába tele volt vágásokkal és horzsolásokkal, s csak a jóisten tudja, hány szúnyogcsípés tanúskodott arról, hogy micsoda vad vidéken gázolt keresztül. Vajon a többi apostolnak is voltak sebhelyei? Nem tudta, és soha nem emlékezett olyan sokáig a kérdésre, hogy megkérdezhette volna.

Az egyik magánbeszélgetés során Pete hozta fel a témát, és Nick megkérdezte tőle, hogy vajon agymosáson estek-e át. Főnöke meghökkent a szó hallatán. „Uramisten, dehogy! – tiltakozott. – Egyszerűen csak megpróbáltam megtanítani nektek, hogyan tudjátok a legjobban kihasználni istentől kapott képességeiteket.”

Más szóval, Pete elmejátékai arra programozták őket, hogy – akárcsak a hadseregben, ha elhangzik egy jelszó – azok legyenek, akik lehetnének.

A gép megmozdult. Elgurultak a kifutó végéig és ott megálltak. Nick feltételezte, hogy a felszállási engedélyre várnak a többi géppel egyetemben – Cincinnati nemzetközi gépeket is fogadó központi reptér volt és állandóan hatalmas forgalmat bonyolított –, de eltelt egy negyedóra, és ők még mindig csak lassan araszoltak előre. Amikor Nick áthajolt az üres széken, hogy ki tudjon nézni, még két gépet látott pokoli gyorsan gurulni ellenkező irányba.

Egy fiatal szőke nő a folyosó túloldaláról rámosolygott, és megpróbált beszélgetést kezdeményezni, megkérdezve, hogy szokott-e izgulni repülés közben. Nick ujjai elfehéredtek, olyan görcsösen szorították a karfát, s elég egyértelműen árulkodtak lelkiállapotáról. Igenlően bólintott a lánynak, aztán visszafordult az ablak felé, hogy elejét vegye a további társalgásnak. A lány nem nézett ki rosszul, az arasznyi szoknya és a top jól kihozta az alakját, de Nick nem akart felesleges beszélgetésbe bonyolódni, és flörtöni sem volt kedve. Úgy látszik, fáradtabb, mint gondolta. Kezdett egyre inkább Theóra hasonlítani. Az utóbbi időben bátyját semmi sem érdekelte, csak a munka.

Nick egy tűzoltókocsit és két rendőrkocsit vett észre, amint gyors iramban közeledtek a gép felé, ugyanakkor a hangszóróból Sorensky kapitány derűs, megnyugtatónak szánt hangja hallatszott.

– Hölgyeim és uraim, egy kis késedelemmel jár, amíg megkapjuk a felszállási engedélyt. Hamarosan a levegőbe emelkedünk. Kérem, hogy addig is dőljenek hátra kényelmesen, lazítsanak, és élvezzék a repülést.

Alighogy elhangzottak ezek a szavak, kinyílt a pilótafülke ajtaja és Sorensky lépett ki rajta arcán magabiztosnak szánt mosollyal. Egy röpke pillanatig tétovázott, merőn Nickre nézett, majd elindult a keskeny folyosón a gép hátulja felé. Nyomában ott lépkedett a fiatal tésztaképű földi irányító. Olyan szorosan követte a kapitányt, hogy úgy tűnt, mintha Sorensky kabátjába kapaszkodna.

Nick lassú mozdulattal kikapcsolta az övét.

– Kapitány, nem magának kéne vezetnie ezt a gépet? – a hosszú lábú szőke szépség rámosolygott a kapitányra. Az rá sem nézett, úgy válaszolt.

– Csak épp ellenőrzök valamit a gép hátuljában.

A kapitány mindkét keze ökölbe volt szorítva, de amint elhaladt Nick ülése mellett, jobb öklét szétnyitva, a laptopra ejtette a tölténytárat.

Nick egy könnyed mozdulattal elemelkedett az ülésről, elkapta a fiatal tésztaképű karját, és a mögötte lévő fejtámlához szögezte. Sikerült meglepnie a fiatalembert. Pislantania sem volt ideje, máris kicsavarták a fegyvert a kezéből, ő pedig arccal a padlón találta magát, Nick talpával a nyakán. Moccanni sem bírt. A töltények immár újra a Sig Sauerben voltak, s a csillogó fegyvercső a fejére irányult, még mielőtt Sorensky kapitány teljesen megfordulhatott volna.

Az egész olyan gyorsan történt, hogy az utasoknak kiáltani sem volt idejük. Sorensky felemelte a kezét és a hangját is: – Minden rendben, emberek. – Aztán Nickhez fordult. – Te aztán gyors vagy!

– Van egy kis gyakorlatom benne – felelte Nick, miközben kitárazta a fegyverét, aztán letérdelt és kezdte átkutatni a férfi zsebeit.

– Azt mondta, hogy a fogoly unokatestvére, és le fogja vinni a fiút a gépről.

– Nem szentelt túl sok időt a terv kidolgozásának, nem igaz? – Kinyitotta a férfi irattárcáját és elolvasta a jogosítványban a nevét. – William Robert Hendricks. A barátaid Billy Bobnak hívnak, mi? – lökte oldalba a férfit.

Válaszul Billy Bob fickándozni kezdett, mint a hal, és torka szakadtából üvöltve ügyvédet követelt. Nick oda sem figyelt rá. Megkérte Sorenskyt, hogy érdeklődjön Downingnál, nem akad-e nála véletlenül egy pár fölösleges bilincs, amit kölcsönadna.

A sokk elmúltával az utasok mozgolódni kezdtek. Halk moraj hullámzott végig a tömegen, s akárcsak a lavina, hangereje gyorsan nőtt. Sorensky kapitány, megérezve a kitörni készülő pánikot, magához ragadta az irányítást. Hangja úgy simogatott, akár a jó whisky, amint megszólalt.

– Üljenek le, kérem, mindenki üljön le! Vége az előadásnak. Mindenki üljön a helyére és dőljön kényelmesen hátra. Mihelyt a rendőrök elintézik ezt a kis ügyet, felszállunk. Senkinek nem esik bántódása.

A kapitány ezután megkérte egyik kísérőjét, hogy kerítse elő Downing rendőrbírót a hátsó sorból.

Downing, nyomában a fogollyal előrejött, és átnyújtott Nicknek egy pár bilincset. Nick hátrabilincselte a férfi kezét, aztán talpra rántotta. Észrevette, hogy Downing a homlokát ráncolva csóválja a fejét.

– Mi a baj? – kérdezte tőle.

– Tudja mit jelent ez, vagy nem? – mormolta amaz lassú, vontatott texasi tájszólással.

– Mit jelent? – érdeklődött Sorensky kapitány.

– Még több átkozott papírmunkát.

Hazafelé menet Nick beugrott a bostoni irodába, hogy leadjon néhány aktát, és elvarrjon pár befejezetlen szálat. Ugratták egy kicsit, hogy minden bizonnyal direkt azért csöppent bele a gépeltérítési mókába, hogy ezzel is késleltesse a felszállást – úgy tűnt, az osztályon mindenki viccesnek találja a repüléstől való félelmét. Végül hazaindult. A forgalom, mint mindig, most is őrületes volt. Csábította a gondolat, hogy 84-es Porschéjával a főútvonal felé vegye az irányt, hogy kipróbálja, mennyit bír a felújított motor, de aztán lebeszélte magát. Túl fáradt volt. Inkább a jól ismert mellékutcákon manőverezett. A kocsi úgy ment, mint az álom. Mit törődött ő azzal, hogy húgai Kompenzációnak nevezték a kocsit, arra utalva, hogy a férfi, aki ilyen szexi kocsit vezet, minden bizonnyal azt próbálja pótolni, ami a szerelmi életéből hiányzik.

Beállt az alagsori garázsba, megnyomta az irányítógombot, hogy bezárja az ajtót, és máris érezte, hogy teste jólesően ellazul. Végre hazaért. Felmászott a lépcsőn, táskáját az előszoba végében a mosókonyha ajtajához tette – ezt jól megtanította házvezetőnője, Rosie –, s mire az újonnan átalakított konyhához ért, levette zakóját és nyakkendőjét. Tárcáját és napszemüvegét a fényes barnán csillogó gránitpultra dobta, elővett egy sört a hűtőből, ami furcsa, cuppanó hangot hallatott akárhányszor becsukta. Elindult saját kis szentélyébe, kikerülve a kibontatlan dobozokból emelt piramist, amit Rosie a nappali közepén emelt. A dobozokon Scotch által felragasztott rövid barátságtalan feliratok szerepeltek.

A könyvtár volt a kedvenc helye, az egyetlen olyan helyiség, amelynek bebútorozására nem sajnálta az időt. Az első emeleten, a hátsó fronton helyezkedett el. Ahogy Nick kinyitotta az ajtót, citromillatú bútorfényező, bőr és régi könyvek dohos illatkavalkádja csapta meg az orrát, de ez az illat egyáltalán nem volt kellemetlen. Hatalmas, tágas terembe lépett, mely hideg téli estéken, amikor hóvihar tombolt odakinn, a kandalló otthonos, meleget sugárzó tüze mellett meghitt nyugalmat árasztott. A sötét, dióbarna falak tizenkét láb magasan érték el a faragásokkal gazdagon díszített tizennyolcadik századi, mennyezet alatt körbefutó párkányt. A négy fal közül kettőt könyvekkel zsúfolt polcok borítottak, melyek enyhén meghajoltak a rájuk nehezedő súly alatt. Egy rézsínen mozgatható létra támaszkodott a polcokhoz, aminek segítségével könnyedén el lehetett érni a könyveket akár a legfelső polcon is. A mahagóni íróasztal, nagybátyja ajándéka, a kandallóval szemben terpeszkedett. A kandallópárkányon fényképek összevisszasága, az édesanyjáról és testvéreiről. Azután kerültek oda, miután beköltözött. A kétszárnyú üvegajtó Palladio boltívével a kertre nyílt. Ha elhúzta a függönyöket és kinyitotta az ajtót, a fallal körülvett kertből napfény és növények illata áramlott a könyvtárba. Tavasszal az orgona nyílt először, aztán a lonc, de most a napraforgók nehéz illata uralta a levegőt. A kert közepén egy szökőkút angyalkája spriccelte magasba a vizet, körülötte téglával kirakott belső udvar hívogatta a kertben sétálni vágyókat.

Nick percekig gyönyörködve szemlélte ezt a csendes és békés menedéket, míg a hőség éreztetni kezdte hatását, és háta mögött a légkondicionáló halk kattanással beindult. Becsukta az ajtót, hangosan ásított, majd jó nagyot kortyolt a sörből. Lecsatolta a pisztolyát, kivette a tárat, és berakta mindkettőt a fali széfbe. Leült az íróasztalhoz a puha bőr forgószékre, feltűrte ingujját és bekapcsolta a számítógépet. Feszültsége oldódni kezdett, de hangosan felnyögött, amikor meglátta, hogy mennyi e-mailt kapott. A telefon üzenetrögzítője is huszonnyolc nem fogadott hívást jelzett. Nick egy hangos sóhajjal lerúgta cipőjét, hátradőlt a széken, és elkezdte átolvasni a postáját, miközben lehallgatta a telefonüzeneteket.

Öt hívást az öccsétől kapott, Zacharytól, aki a legfiatalabb volt a családban, és nagyon szerette volna kölcsönkérni a Porschét a július 4-i hétvégére, szenvedélyesen bizonygatva, hogy nagyon fog vigyázni rá. A hetedik hívás az anyjától jött, aki legalább olyan szenvedélyesen tiltotta meg, hogy kölcsönadja a kocsit Zacharynak. Okos kishúga, Jordan is hívta, hogy elmondja, a részvényeik ára elérte a 150 dollárt, ami emberi nyelvre lefordítva annyit jelentett, hogy Nick nyugodtan visszavonulhat a munkától, és élheti a felső tízezer gondtalan, csillogó életét, amire oly régen vágyott. Nick elmosolyodott a gondolatra. Apjuk, a szigorú elvek embere, valószínűleg szívrohamot kapna, ha valamelyik gyermeke nem végezne hasznos munkát. A bíró szerint azért élünk a földön, hogy munkánk által jobbá varázsoljuk a világot. Nick néha azt gondolta, hogy bele fog halni a próbálkozásba.

A huszonnegyedik üzenettől megfagyott a vére.

„Nick, itt Tommy. Nagy bajban vagyok, Cutter. Nálam most fél hat és szombat van. Azonnal hívj vissza, ha megkapod az üzenetet! Kansasban vagyok a Miasszonyunk kegyelme-parókián. Tudod, hol van. Morgansternt is felhívom. Lehet, hogy ő hamarabb elér téged. A rendőrség már itt van, de nem tudják, mit tegyenek, és senki nem találja Laurant-t. Tudom, hogy összevissza beszélek. Csak hívj vissza, mindegy mikor!”

3. fejezet

Valaki megölte Papát, és Bessie Jean Vanderman elhatározta, hogy kideríti, ki volt a tettes. Mindenki azt állította, a kora volt, ami végzett vele, nem pedig méreg, de Bessie Jean jobban tudta. Papa remekül érezte magát, aztán egyszer csak megvonaglott és eldőlt. Biztos, hogy méreg volt, és ő be is fogja bizonyítani.

Így vagy úgy, de igazságot szolgáltat. Tartozott annyival Papának, hogy felkutatja a bűnözőt és lecsukatja. Valahol biztos talál valami bizonyítékot, lehet hogy ott van az orra előtt, a saját udvarában, ahol szegény Papa ki volt kötve szép nyári napokon. Ha van valami nyom, akár a legkisebb is, akkor ő isten segedelmével megtalálja. A nyomozás terhe az ő vállán nyugodott egyedül, és senki másén. Húga, amikor meghallotta a hírt, megszakította a szabadságát, és azonnal hazajött, hogy segítségére legyen, de Bessie Jean nem sok hasznát vette. Rövidlátó szemével vaksin pislogott a világra, hiúsága pedig megakadályozta abban, hogy feltegye teknőckeretes bifokális szemüvegét. Bessie Jean már ezerszer megbánta, hogy egyszer megemlítette, úgy néz ki a szemüvegében, mint valami óriásira nőtt rovar. Igen, senki sem segít neki nyomok után kutatni, mert nem hiszik, hogy bűnügy történt. A többiek egy fikarcnyit sem törődtek a dologgal, még az a semmirekellő seriff, Lloyd MacGovern sem. Nem kedvelte túlzottan Papát, mióta az egyszer elszabadult és kiharapott egy darabot a seriff hatalmas ülepéből. De akkor is, az ember elvárná, hogy legalább megáll, és részvétét fejezi Papa halála miatt, hiszen az irodája ott van egy ugrásra, a Fő tér másik oldalán. Szégyellhetné magát, mondta Bessie Jean a testvérének. Egyáltalán nem számít, hogy kedvelte-e Papát vagy sem, akkor is teljesítenie kellene a kötelességét, és ki kellene nyomoznia a gyilkost.

Nem mindenki volt ilyen érzéketlen, emlékeztette nővére. A többiek a völgyben nagyon együttérzően és figyelmesen viselkedtek. Tudták, hogy Papa milyen sokat jelentett neki. Beképzeltnek tartott furcsa, francia nevű szomszédjuk, Laurant bizonyult a legfigyelmesebbnek és legmegértőbbnek. Mit is csináltak volna nélküle? Amikor meghallotta Bessie Jean jajveszékelését, lélekszakadva jött, hogy segítsen. Bessie Jean a fájdalomtól összeroskadva zokogott szegény Papa teteme fölött, és Laurant volt az, aki talpra segítette, beültette őt és nővérét a kocsiba, aztán visszafutott, hogy eloldja Papa láncát, gyengéden a karjaiba vette és betette a csomagtartóba. Szegény Papa hideg és merev volt már, de Laurant mégis megállt Basham doki rendelőjénél, mintha csak azt remélné, hogy a doktor csodát tud tenni.

Azon a sötét napon azonban nem történt csoda. A doki Bessie Jean unszolására fagyasztóba tette Papa tetemét, hogy ott várja meg a boncolást. Aztán Laurant elkocsikázott velük dr. Sweeny rendelőjébe, hogy ellenőriztesse a nővérek vérnyomását, mivel Bessie Jean még mindig zavarodott volt, nővére pedig szédülésre panaszkodott.

Kiderült, hogy Laurant nem is olyan beképzelt. Bessie Jean nem az a fajta volt, aki könnyen megváltoztatja a véleményét, de ez alkalommal kivételt tett. Miután sikerült túltennie magát a Papa elmúlása feletti sokkon és úrrá lett hisztérikus hangulatán, be kellett látnia, hogy Laurant igazán nemes lelkű teremtés. Persze ettől még csak egy külföldi maradt. A bűn és fertő városából, Chicagóból érkezett Holy Oaksba, de ez rendben volt. A város mocska nem hagyott rajta nyomot. Az apácák, akik abban a fura svájci intézetben nevelték, jó munkát végeztek. Bessie Jean, aki szerette azt hinni magáról, hogy szilárd és állhatatos az elveiben, úgy döntött, hogy egy-két külföldit mégis barátságába tudna fogadni. Biztosan meg is tudja tenni.

Nővére azt javasolta, hogy hagyjon fel a siránkozással, és süssön egy kis almás pitét Laurant-nak – ez jószomszédi gesztus lenne. Bessie Jean szemrehányóan nézett rá. Hogy is felejthette el, hogy most épp a