Isabelnek, amiért az, aki.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani a Headline Kiadónál dolgozó mesés szerkesztőmnek, Kate Byrne-nek, aki csalhatatlan szakértelemmel és támogatással vezetett végig A szerencse lányai-trilógián. Diana Roberts és Stanley Pendleton is köszönetet érdemelnek vendégszeretetükért és a hajóépítők életével kapcsolatos lenyűgöző információkért, ölellek benneteket. Hálás vagyok továbbá Laura Erickson-Schrothnak a Trans Bodies Trans Selves, azaz Transz testek, transz lelkek című kiváló könyvéért, amely nagy segítséget jelentett a kutatásomban. Minden tiszteletem a világ transznemű közösségéé, amiért bátor és rendíthetetlen küzdelmet folytatnak az elismerésért. Köszönöm Laura Idingnek, hogy mindig pont jókor mondta el a megfelelő anekdotát. És millió köszönet a férjemnek, Mark Stoddernek, amiért mindhárom könyv minden szavát elolvasta, mindig jó helyen nevetett és sírt, és általában véve fantasztikus ember.

1. FEJEZET

1993. július 28., szerda

Annyira elfoglalt vagyok. Mesés karrierem mellett három kislányom van. Halálra dolgozom magam, és nincs időm naplót írni. Pedig fontos lenne, hogy megörökítsem csodálatos életem történéseit.

Épp most értünk haza a gyönyörű nyaralónkból, a maine-i tengerpartról. A lányok imádnak ott lenni. Öröm őket elengedni a sziklás parton vagy az erdőben. Annyira más, mint a Los Angeles-i strandok, ahol anyatigrisként kell védelmeznem őket. Oliviát állandóan bámulják a férfiak – már tizenkét évesen kezd nővé cseperedni –, Rosalindot meg folyton vissza kell tartanom, nehogy túl messzire ússzon, és odavesszen. Legalább Eve megelégszik azzal, hogy mellettem ücsörög, és homokvárakat épít.

Stirlingben azonban nincsenek férfi ragadozók, akik veszélyt jelenhetnének Oliviára, és nincsenek más tinédzserek, akik miatt a nagylányom lerázná a húgait, hogy menőnek tűnjön. A víz túl hideg ahhoz, hogy Rosalind belefulladjon, Eve pedig boldogan épít kis házikókat kövekből, gallyakból, levelekből és mohából.

Daniellel végre pihenhetünk. Amikor megvettük a házat, megígértük egymásnak, hogy ide nem hozunk munkát, még ha ez azt is jelenti, hogy bizonyos években csak egy hétig tudunk maradni. Idén mind az időjárás, mind az árapály, mind az energiaszintünk kedvező volt a kagylósütéshez. Azt hittem, meghalok a boldogságtól, annyira szeretek a csodálatos családommal lenni! A gyönyörű lányaim és jóképű férjem még szebbnek tűnnek a maine-i naplemente fényében.

Majdnem sajnáltam, amikor vissza kellett térnünk a kaotikus, reflektorfényes valóságba. Pedig azt is imádom.

La Prima Donna,

Jillian Croft

Olivia Croft a tévékamera felé fordult. Úgy festett, akár egy boldog háziasszony, éber szeme kissé tágra nyílt, szája mosolyra kész. Belül azonban lassan és szisztematikusan szétesett. Amikor vége a reklámnak, utoljára szerepel ebben a műsorban, amely az elmúlt öt évben a Los Angeles-i 53-as csatornán futott. Olivia gyakorlatilag a semmiből hozta létre: ő ajánlotta a stúdiónak. A Crofty Cooks volt az élete, a stáb pedig a családja. Vendégei, akik Los Angeles amatőr szakácsai közül kerültek ki, tovább gazdagították a szülővárosáról szerzett tapasztalatait. Ám a legfontosabb, hogy műsorvezetőként Olivia kiélhette szereplési vágyát, mivel az évek során színésznőként nem sikerült befutnia. A Crofty Cooksnak köszönhetően azonban a nyilvánosság szeme előtt maradt, és leszámolhatott azzal a kínzó érzéssel, hogy nem aknázza ki a benne rejlő potenciált, nem teljesíti be az álmát vagy édesanyja elvárásait. Mivel édesanyja a világ egyik legnagyobb filmsztárja volt, Oliviának fájt, hogy ő csak ennyire vitte.

Úgy döntött, ez az utolsó rész szóljon a gyerekekről. Tippeket adott, hogyan lehet zöldségeket és teljes kiőrlésű gabonát csempészni a finomságokba, gyermekorvosoktól származó tanácsokat közvetített a cukorfogyasztásról és annak egészségügyi következményeiről, illetve még a hét elején csináltak néhány felvételt Los Angeles néhány gyerekbarát, egészséges ételeket kínáló étterméről. A mai forgatáson pedig hat, négy és nyolc év közötti gyerekek szerepeltek, akik segítettek az ételek elkészítésében, megkóstolták a finomságokat, és vicces véleményt mondtak arról, hogy szerintük mely ételek egészségesek.

Milyen zöld színű ételeket érdemes enni? Mentás fagylaltot! Zöld M&M’st! Pisztáciapudingot!

– Tíz másodperc, Olivia. – John, a rendezője, akibe Olivia teljesen belezúgott, mert lehetetlen volt nem belezúgni, mindkét kezét feltartotta.

– Köszönöm.

Egy kislány, a névtáblája szerint Amber, felpattant Olivia tévékonyhájának asztalától, ahol vendégszereplő barátaival egy „ínycsiklandóan tápláló” tortán osztoztak, amelyet Olivia teljes kiőrlésű lisztből, pürésített aszalt szilvából (a rostok és az édes íz érdekében) és kakaóporból készített. Olivia felkapta, átölelte, és megcsiklandozta a hasát, hogy felkacagjon.

– Öt másodperc.

Olivia visszaintett Amber anyjának, aki magánkívül volt az izgatottságtól. Aztán akaratlanul is előrehajolt, és belélegezte a kislány édes illatát. Annyira vágyott egy gyerekre! Talán a műsor nélkül nyugodtabb lesz az élet, és Derekkel végre összehozzák a babát. Ez volt az egyetlen öröm az ürömben. Harminckilenc évesen rettegett attól, hogy már nem termékeny. Hogy még egy ablak bezárult.

Amikor Isten becsuk egy műsort, kinyit egy meghallgatást. Ez volt édesanyja egyik kitalált mondása. Csak legyen igaza!

– Három, kettő… – John az ujjain fejezte be a visszaszámlálást. Olivia ilyenkor mindig azt képzelte, hogy „kilövés” következik.

– Üdvözlök mindenkit a Crofty Cooksban. Ezt az imádni való kislányt, akit a karomban tartok, Ambernek hívják. – Olivia a gyermek felé fordult: – Én nagyon jól éreztem ma magamat. Te tanultál valamit?

Amber bólintott, arcára egy kis kék cukormáz kenődött.

– A torta finom.

– Szép munka. – Olivia szíve majd’ elolvadt. Nem, epekedett. Olyan természetesnek és helyesnek tűnt, hogy egy gyermeket tart a karjában.

Úgy tervezte, hogy még néhány hétig a gyerekek táplálásának problémáiról és örömeiről készít műsorokat, de…

Visszafordult a kamera felé, összeszedte magát, és elmosolyodott.

– A gyerekeink jelentik a jövőt. A lehető legjobb feltételeket kell biztosítanunk számukra. Minél kevesebb édességet esznek, annál kevésbé fognak cukorra vágyni. Ez azt jelenti, hogy a szerencsés leendő anyukáknak nem szabad sok cukrot enniük, amikor várandósak.

– Öleljétek meg a gyermekeiteket! – Olivia megszorította Ambert, és megkönnyebbült, hogy a kislány nem kiabált az anyukájáért. – Ígérjétek meg magatoknak, hogy tápláló ételekkel etetitek őket! És ha hozzám hasonlóan küzdötök, hogy gyermeketek lehessen, vagy más okokból vagytok gyermektelenek, akkor mások gyerekeit se cukorral kényeztessétek, hanem szeretettel és szórakoztató tevékenységekkel!

– Nagyon köszönöm, hogy csatlakoztatok hozzám. – Gyorsan megköszörülte a torkát, hogy ne hallatszódjon, hogy elcsuklott a hangja. – Hatalmas puszi mindenkinek. Jó étvágyat! Amber, integetsz velem búcsúzóul?

Olivia és Amber búcsút intettetek, majd amikor a stáblista lepergett a még élő felvételen, Olivia letette Ambert, megfogta kis, puha kezét, és visszavezette a maszatos képű gyerekekhez, majd leguggolt, és mindegyikhez szólt egy-két szót.

John bejelentette, hogy átváltottak a reklámra.

Vége.

Olivia mosolyra kényszerítette merev ajkát. A szülők feljöttek a színpadra, hogy összeszedjék a kicsiket, miközben meghallgatási menetrendekről, tánceredményekről és étrendekről beszélgettek. Amber édesanyja – egy kedves külsejű, szőke nő, aki visszafogottságával kitűnt a színészpalánta-anyák tömegéből –, lányával a csípőjén óvatosan Olivia felé lépkedett, mintha attól tartana, hogy baja eshet, ha túl közel kerül egy hírességhez, legyen az bármilyen jelentéktelen. Olivia melegen rámosolygott. Sokkal jobban szerette ezt a félénk közeledést, mint a bizalmaskodó rajongókat, akik megtapogatták, unalmas történeteket meséltek neki a családjukról, és szelfiket készítettek. A kamerák elszaporodása Olivia magánéletének mételye volt, bár az egójának nem tett rosszat.

– Szia… – Olivia rápillantott a nő névtáblájára.

– Jeanine.

– Csak el akartam mondani, mennyire szeretem a műsorodat.

– Köszönöm. – Olivia vívódott, hogy az orrára kösse-e, a mai epizód volt az utolsó. Végül azonban úgy döntött, jobb, ha nem a közönség előtt sírja ki a szemét. Lesújtó volt cserben hagyni a Jeanine-hez hasonló rajongókat, de a vezetés döntött. Olivia már csak abban reménykedett, hogy méltósággal távozhat. – Köszönöm szépen.

– Az egyik szomszédom szerepelt egyszer a műsorban. Újragondoltad a nagyanyja pulykás tetrazzini receptjét. Még mindig a te változatodat használja.

Olivia mosolygott, mintha az lett volna az életcélja, hogy pulykás tésztával változtassa meg a világot. Olivia Croft színésznő, nem szakács.

– Ezt jó tudni.

– Azt is el akartam mondani… – Jeanine áttette Ambert a másik csípőjére. – Egyszer találkoztam az édesanyáddal.

– Tényleg? – Olivia mosolya egyre természetesebbé vált, ahogy az elkerülhetetlen szomorúság mellett melegség áradt szét a mellkasában.

– Tízéves voltam. Annyira szerettem volna színésznő lenni. Láttam Jilliant az utcán. Még a mindennapokban is olyan gyönyörű volt.

– Igen. – Olivia büszkén bólintott. Ha az anyja elment valaki mellett, az felkapta a fejét. Amikor vele sétált az utcán, Olivia királynőnek érezte magát.

– Annyira váratlanul ért, hogy megláttam, és annyira izgatott voltam, hogy megbotlottam a lábában. Szó szerint. Olyan megalázó volt. – Jeanine felnevetett, megforgatta szép, kék szemét, arca kipirult. – De ő olyan kedves volt. Nemcsak felsegített, hanem ott is maradt, és beszélgetett velem: kérdezgetett arról, hogy mi érdekel, és bátorított, hogy dolgozzak keményen, és ne adjam fel.

– Anya már csak ilyen volt. – Az volt a mantrája, hogy „Soha ne add fel!” Addig mondogatta Oliviának, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy legidősebb lánya magáévá tette a filozófiát.

Jeanine álmélkodva rázta a fejét.

– Jillian Croft a világ legnagyobb sztárja volt, és úgy viselkedett, mintha tényleg érdekelné, ki vagyok.

– Tényleg érdekelte. – Olivia kinyúlt, hogy megigazítsa Amber rózsaszín ruhájának csipkegallérját. – Hihetetlenül őszinte ember volt, és szerette a gyerekeket.

– Hatalmas példakép volt számomra. – Jeanine ösztönösen Amber homlokára nyomta az ajkát, amitől Olivia irigyen felsóhajtott. – Végül nem lett belőlem színésznő, de… mindegy, el akartam mondani.

– Nagyon örülök, hogy elmondtad, Jeanine.

– És köszönöm, hogy Amber szerepelhetett a műsorodban! Köszönd meg szépen, Amber!

Amber megrázta a fejét. Jeanine elborzadva nézett.

– Nehéz napja volt. – Olivia rátette a kezét a gyermek lehetetlenül puha karjára. – Nagyon ügyes voltál, édesem. De valószínűleg most már szeretnél hazamenni, nem igaz? Hogy játszhass egy kicsit. És talán szundíts egyet.

Amber lelkesen bólintott.

– Játszani akarok.

– Rendben, köszönöm, hogy segítettél. Pá-pá. – Olivia addig integetett, amíg ki nem léptek a szobából. Ők voltak az utolsó vendégek. Ahogy az adrenalinszintje csökkent, feszültség, fáradtság és szomorúság vette át a helyét. Hála istennek, a húgai iderepültek, hogy vele legyenek: Rosalind New Yorkból, Eve pedig Bostonból. Derek valahol Montanában forgatott. Ha Oliviának az üres házba kellett volna hazamennie, megivott volna egy ötödik whiskyt, és egész délután hányt volna. Ám amíg ő a forgatáson volt, Eve és Rosalind bevásároltak: a Zuma Beachre mennek majd piknikezni.

Olivia szeretetteljes és szomorú búcsút vett a stábtól: mindenkit név szerint megszólított, és elmondta, milyen nagyszerű munkát végeztek, hogy megkönnyítsék az életét. Édesanyja ezt is megtanította neki. Soha ne felejtsd el, mit tesznek érted az emberek, még ha apróságnak tűnik is.

Végül odament a húgaihoz, és tudta, hogy meg fog könnyebbülni: végre olyan emberekkel lehet, akik előtt kiborulhat.

– Mesés voltál – mondta Rosalind, a szabadszellemű, barna hajú, idősebb húga, miközben átölelte. Eve, a kisebbik húga várta, hogy rá kerüljön a sor.

Rozzy ma meglepően normálisan nézett ki: térdig érő rózsaszín nadrágot és egy egyszerű sárga felsőt viselt. Általában annyira kitolta az öltözködés határait, hogy már majdnem elszakította őket. Eve viszont úgy szokott öltözni, mintha el akarna tűnni: visszafogott színeket és klasszikus stílusú darabokat hordott. Ma azonban sikkes szőke volt, tengerészkék, virágos capri nadrágban és egyszerű, fehér pólóban. Az elmúlt évben mindkét lány élete lényegesen jobbra fordult. Olivia élete is jelentősen megváltozott, csakhogy az övé rossz irányban.

– Köszönöm! Mindkettőtöknek köszönöm, hogy eljöttetek. – Olivia hevesen viszonozta a testvérei ölelését, és a torkában lévő gombóccal küzdött. – Most pedig tűnjünk innen a fenébe!

Elindult a kijárat felé, Eve és Rosalind utánasiettek.

– Jól vagy? – kérdezte Eve.

– Nem akarok erre gondolni. – Puszta gyűlöletének erejével visszatartotta a könnyeit, és a pici parkoló felé sétált, ahol az elmúlt öt évben kijelölt helye volt. Tipikusan tökéletes júniusi nap volt Los Angelesben. – Menjünk bulizni Malibura!

– Ó, jó ötlet! – Rosalind örömmel felsóhajtott. – Évek óta nem hallottam senkitől ezt a mondatot.

Olivia előkotorta a telefonját a táskájából, hogy megnézze, jött-e valami támogató vagy vigasztaló üzenet Derektől.

– Valószínűleg azért, mert évek óta nem jártál itt.

– Hűha, hát az lehet. – Rosalind inkább vidámnak tűnt, mintsem bosszúsnak. Nehéz volt felbosszantani. Eve ilyen szempontból a szöges ellentéte volt: úgy reagált a beszólásokra, akár egy gyerek, akitől elvették a nyalókáját.

Semmi sem jött Derektől. Biztosan nem felejtette el a mai napot. Mondjuk, ő is csak férfi.

Jött azonban egy e-mail Susantól, a stúdió recepciósától. Olivia megállt körülbelül két méterre az autójától, egy élénkpiros Audi RS7-estől, amelyet luxuskivitele és gyorsasága miatt is imádott. Los Angelesben az autóválasztás ugyanolyan fontos volt, mint a házválasztás: az ember nagyjából ugyanannyi időt töltött mindkettőben.

– Mi az? – kérdezte Rosalind.

– Ez furcsa. – Olivia felemelte a telefonját. – Kaptam egy e-mailt a stúdió recepciósától. Találjátok ki, ki keresett telefonon!

– Steven Spielberg?

– Martin Scorsese?

– Ha-ha… – Szúrós tekintettel nézett a húgaira. – Ennél is furcsább. Derek volt felesége, Jade.

– Tartjátok vele a kapcsolatot? – Rosalind kinyitotta a kocsit, majd átadta a kulcsot Oliviának.

Olivia visszaadta.

– Te vezetsz. Én átöltözöm a kocsiban. És nem; persze hogy nem. Már vagy tizenkét éve elváltak. Mi nyolc éve vagyunk házasok. Még csak nem is találkoztam vele.

– Ó, nem! Én nem. Utálok Los Angelesben vezetni. – Rosalind Eve felé nyújtotta a slusszkulcsot.

– Felejtsd el! – Eve feltartotta a kezét, nem volt hajlandó elvenni. – Ez tényleg furcsa. Ugye nem gondolod, hogy Derekkel tartják a kapcsolatot?

– Nem tudok róla. De barátságos válás volt, úgyhogy az sem érdekelne. Ki tudja? – Olivia bemászott a hátsó ülésre, ahová bedobta a strandruháját, mielőtt aznap reggel elindult a stúdióba. – Gyerünk, csajok, menjünk! Eve, te vezetsz.

Eve morogva beült a volán mögé.

– Rosalind, hogyhogy utálsz Los Angelesben vezetni? – Olivia lerúgta Walter Steiger cipőjét. – Hiszen New Yorkban élsz!

– New Yorkban sem vezetek. – Rosalind beült az anyósülésre. – Nem vagyok bolond.

– Ez vitatható.

– Ha-ha. – Elővette a telefonját. – Megnézem, merre a leggyorsabb.

– A kocsiban is van GPS, használd azt!

– Nem, már hozzászoktam ehhez. – Rosalind a képernyőre koppintott, és szemügyre vette. – A tengerparti út hosszabb, de csak tizenöt perccel. Menjünk arra! A városban szörnyű a forgalom, de utána nem olyan rossz.

Olivia lecsatolta a széles bőrszíjat, amely szűk Caroline Herrera ruháját díszítette. A három lány közül ő volt az egyetlen, aki konyított valamit a divathoz, pedig az anyjuk mindent megtett, hogy mindhármukat kiképezze. A ruhák egy rossz helyzetet is jóra tudnak fordítani.

– Hol vettetek ebédet?

– A Bristol Farmson, Nyugat-Hollywoodban. – Eve ellenőrizte a forgalmat, majd beletaposott a gázba. A kocsi kilőtt, amitől Eve idegesen felnevetett. – A motorod doppingol!

– Vettünk grillezett articsókát, tabulét, sajtokat, bagettet, szőlőt, csoko… – Rosalind felvisított: – Vigyázz!

– Én vigyázok. Ő nem vigyáz!

– Itt nőttünk fel. Itt szereztétek a jogosítványotokat. – Olivia kibújt a ruhájából. – Mi történt a Los Angeles-i, tökös vezetői stílusoddal?

– Elveszett, amikor elköltöztem – mondta Eve. – Bostonban is őrült a forgalom, de soha nem megyek be kocsival a városba.

– Több mint tíz évvel ezelőtt vezettünk itt utoljára. Azóta sokkal nagyobb a forgalom. – Rosalind bedugta a telefontöltőt az autó USB-portjába. Megszólalt az elektronikus hang: útbaigazítást adott. – Eve-vel el sem tudtuk hinni, milyen rossz lett a helyzet.

Olivia bólintott, és felhúzta élénk rózsaszín bikinialsóját.

– Határozottan rosszabb. Komolyan gondolkodom azon, hogy veszek egy másik házat, ahová elmenekülhetek. Észak-Kaliforniában vagy Maine-ben. Hülyék voltunk, hogy eladtuk anya és apa stirlingi házát.

– Talán… – mondta a mindig diplomatikus Rosalind. – Elég sok emléket őrzött.

– Vehetnénk valamit közösen is. – Olivia kikapcsolta a melltartóját, és felvette a bikinifelsőjét.

– Jó lenne egy ház arrafelé – mondta Eve.

– Swampscottból könnyű odajutni.

– Attól függ, hol lenne – mondta Rosalind. – Feltételezem, a tengerparton. Talán apa és Lauren közelében.

– Természetesen a tengerparton. Gondolod, hogy Betty nagymama közelében, a szarvasok társaságában keresnék házat? – Olivia befejezte az öltözködést, fürdőruhájára egy csipkés fehér tunikát húzott, míg Eve nekilátott a mókának, hogy négymillió ember társaságában megpróbáljon eljutni A-ból B-be Los Angelesben.

– Lesz mostanában meghallgatásod, Olivia?

– Egy. – Próbált úgy tenni, mintha ez nem a világ vége lenne. – Egy földönkívüliekről szóló filmben. Gyenge karrierem csúcspontja. Ha nem jön össze… Nem is tudom. Aggódom, hogy talán a stressz miatt nem jön a baba.

– Lehet, hogy érdemes lenne szünetet tartani. – Eve áthajtott egy sárga lámpán. – Talán tényleg ez a baj.

Rosalind széles vigyorral fordult meg.

– Alig várom, hogy annak a szegény gyereknek az őrült nagynénje legyek.

– Lehet, hogy előbb pottyantasz ki egyet, mint én. – Olivia becsatolta a biztonsági övét, és nekitámasztotta a fejét a támlának. – Nem lett volna rossz szünetet tartani, de mi van, ha pont akkor bukkan fel élete szerepe? Ahogy az anyjuk mondaná: „Nem vezethetsz farkasfalkát, ha cica vagy.”

– Bryn megkérte már a kezed?

– Nem. – Rosalind legyintett. – De még ha össze is házasodunk hamarosan, én még szeretnék várni a gyerekkel.

– Csak annyit mondok, hogy ne várj túl sokáig. – Olivia felsóhajtott, miközben az épületeket és a kirakatokat figyelte, majd kimerülten lehunyta a szemét. Bátor húga tavaly ősszel elutazott New Jersey-be, hogy megkeresse a szülőanyját: ekkor ismerkedett meg Brynnel, aki szobrász volt, és minden szempontból mesés fickó. – Nem tudhatod, mennyi idő alatt fog összejönni.

– Igaz…

Halványan tudatában volt, hogy a testvérei folytatják a beszélgetést, aztán a kocsi megáll, és Eve leállította a motort.

Amikor Olivia kinyitotta a szemét, a Zuma Beach parkolójában találta magát.

– Hűha. Mennyit aludtam, egy órát?

– Körülbelül. – Rosalind kinyitotta az ajtót, beengedve a pompás tengeri szellőt. – Juhú! Imádom ezt a strandot. Annyira jó újra itt lenni.

– Tényleg az. – Eve is kiszállt a kocsiból. Olivia odabotorkált hozzájuk. Zuma volt az egyik kedvenc helye: a közel öt kilométer hosszú strandon csak ritkán volt tömeg, az enyhe hullámok pedig tökéletesek voltak az úszáshoz.

Kipakolták a csomagtartóból az ételt, a pokrócot és a törölközőket, és megtalálták a tökéletes helyet a széles, homokos parton. Sirályok szárnyaltak a fejük fölött, és langyos szellő fújt a morajló óceán felől.

– Előbb ússzunk vagy együnk?

– Együnk! – Rosalind a gyomrára tette a kezét. – Éhen halok.

– Részemről oké. – Eve kiterítette a takarót, és elkezdett kicsomagolni. – Olivia, te csak ülj le oda, és hagyd, hogy kényeztessünk!

– Ez egyike azon kevés dolognak, amiben igazán profi vagyok. – Olivia elnyújtózott egy törölközőn, és befújta a haját és a bőrét Clarins naptejjel. – Hogy megy az építészkedés, Eve?

– Nehezen, de nem rossz. – Eve kinyitott egy doboz ínycsiklandó grillezett articsókaszívet, amely Olivia szerint egyenesen a mennyekből származó zöldség volt.

– Tegnap kaptam egy újabb munkát Washington Islanden.

– Komolyan? – Rosalind Coppertone naptejet kent magára. – Ez fantasztikus!

– Akár el is költözhetnél Wisconsinba – mondta Olivia. – Clayton biztosan örülne neki.

Eve megvonta a vállát, szándékosan figyelmen kívül hagyva a csalit. Olivia alig várta, hogy megtudja, húga lefeküdt-e azzal a férfival, akivel tavaly kora tavasszal ismerkedett meg a szigeten.

Kerek perec rákérdezni rendkívül udvariatlan lett volna.

– Szóval, összeszedtétek már magatokat Claytonnal, és kamatyoltatok egy jót?

– Olivia! – Rosalind a szájára szorította a kezét, hogy elrejtse a vigyorát.

Eve szúrós tekintete majdnem olyan hatásos volt, mint Oliviáé.

Olivia feladta.

– Csak alig várom, hogy boldog legyél.

– Te leszel az első, akinek nem mondom el. És ami a munkát illeti, érdekesnek tűnik. Egy belsőépítészeti felújítást kell megtervezni. Valószínűleg elvállalom. Költözni viszont nem fogok. Wisconsin szép állam, és a Michigan-tó is nagyon klassz, de…

– Csak egy tó. – Olivia a hullámok felé mutatott, és mohón magába szívta a párás levegőt. – Egész életemben itt éltem, és még mindig rácsodálkozom, hogy bármikor elmehetek ilyen strandokra. Az óceán lánya vagyok. Anya is imádta. Szerintem még apánál is jobban.

A húgai összenéztek. Olivia nem hagyta, hogy ez elkedvetlenítse. Tavaly nyáron megtudták, hogy anyjuknak nem lehetett gyermeke. Azóta Eve és Rosalind mindig zavarba jöttek, amikor szóba került: mintha ettől már nem is ő lenne az anyjuk.

Ami Oliviát illeti, Jillian Croftot tartotta az anyjának, és kész. Az az ő dolga, ha… kreatív módon vállalt gyereket, miközben mindenki, beleértve a gyerekeit is, azt hitte, hogy ő szülte őket.

Persze ez nem ilyen egyszerű. Elég beteg, ha valaki terhespocakot visel, és nőket bérel fel, hogy a férje teherbe ejtse őket. De Olivia nem akart az erkölcsi dilemmára gondolni, különösen, mivel bálványozta és imádta az anyját. Szóval jó mélyre eltemette a napvilágra jutott titkot, és a tagadásba menekült. Még Dereknek sem mondta el.

– A tengerpart volt az egyetlen hely Kaliforniában, ahová anya mindig inkognitóban ment, emlékeztek? Nem akarta, hogy bárki megzavarja napozás és szörfözés közben. – Olivia belefúrta az ujjait a homokba, és megragadott belőle egy marékkal. – Kis koromban mindig elvitt Zumába ásni. Eltökéltem, hogy eljutok Kínáig, és annyira csalódott voltam, hogy soha nem volt rá elég időm.

– Ez olyan aranyos. – Eve átnyújtott egy szelet bagettet, rajta valami fehér krémmel, amelynek mesés kecskesajtíze volt. – Nem igazán emlékszem anyára a tengerparton.

– Kicsi voltál, amikor meghalt – felelte Olivia a bagettet rágcsálva… az ismerős szomorúság némileg elnyomta a sajt nyújtotta élvezetet. Eve tizenegy éves volt, amikor az anyjuk 2001 szilveszterén, nem sokkal éjfél előtt véletlenül túladagolta a gyógyszereit. Rosalind tizenhat volt, Olivia pedig húsz. Olivia több időt tölthetett az anyjukkal, mint bármelyik húga, és ő állt hozzá a legközelebb, leginkább a színészet iránti közös szenvedélyük, a színészi ambícióik miatt.

– Hol van Derek? – Rosalind vett még articsókát és sajtot. Oliviát az őrületbe kergette, hogy Rosalind izmos extornász teste mennyi mindent képes befogadni anélkül, hogy meghízna. Eve még rosszabb volt: mindig is szörnyen vékony volt, bár mióta dobta azt a szörnyű barátját, és rátalált Claytonra, már nem volt ijesztően sovány. Olivia mostanában olyan stresszes volt rejtélyes meddősége és a műsorának törlése miatt, hogy visszanyerte a versenysúlyát, így csak enyhén volt bűntudata, amikor sajtot evett.

Na jó, szörnyű bűntudata volt, de majd kétszer annyit fog edzeni. Már csak az hiányzott volna, hogy a pálcikanők városában a testsúlya miatt ne kapjon szerepet.

– Montanában van. Farmot keres egy filmhez, ami speciális igényű gyerekekről szól, akik lovagolni tanulnak. A rendezőnek mindenféle elképzelése van róla, hogy pontosan mekkora, milyen színű és milyen „hangulatú” farm legyen, milyen legyen ez, milyen legyen az, mennyi fa, hány ösvény és hány ló kell. Az őrületbe kergette Dereket. De megtalálta. – Olivia büszke volt a férjére. Derek szerette helyszínfelderítői munkáját, Olivia pedig azt, hogy sokat van távol. Házasságuk sokkal jobban működött így, hogy a férfi hiányzott neki, aztán mindig nagyon örült, amikor hazajött. És ezt a végtelenségig ismételgették.

– Meghalok a kíváncsiságtól, hogy mit akart az exe.

Olivia elővette a telefonját.

– Nem emlékszem, hogy hagyott-e számot… Várjatok! Jött még egy e-mail Susantól.

– Nincs egy szolgálód, aki elolvassa helyetted az e-maileket? – kérdezte Rosalind negédesen.

– Felmondott. – Olivia élénken beszélt, hogy ne látszódjon, mennyire zaklatott. Az asszisztense, Donna más munka után nézett, és Oliviának el kellett fogadnia, hogy a műsor törlésével nincs értelme másikat felvenni. – Ó, istenem, Jade megint hívott, és arra kér, hogy hívjam vissza. Azt mondja, fontos.

– Hűha. – Eve a villáján lévő tabulét bámulta. – Ez furcsa. Ugye Derek jól van?

– Persze hogy jól van. – Olivia szíve hevesen kezdett verni. – Miért őt értesítené bárki is, ha nem lenne jól?

– Akkor hívd vissza! – mondta Rosalind türelmetlenül. – Engem is megöl a kíváncsiság.

Olivia nyugtalan volt. Nem volt benne biztos, miért, de tényleg tudni akarta, hogy a férje exe mit tart olyan fontosnak.

– Most azonnal?

– Miért ne?

Egy kifogás sem jutott eszébe, ezért hunyorogva megnézte az üzenetet, és bosszankodott, hogy manapság már egyre nehezebben olvassa az apró betűket.

– Oké, felhívom.

Jade az első csörgésre felvette.

– Olivia.

– Szia, Jade, mi a helyzet? – Olivia nem akarta bájcsevegéssel vesztegetni az idejét. Jade Derek egyetemi szerelme volt, házasságuk egy év után csődöt mondott, de nem volt gyerekük, és nem haraggal váltak el.

– Láttam a Crofty Cooks mai adását.

– Ó. – Olivia az égre emelte a tekintetét, aztán közelebb húzódott a húgaihoz, és odatartotta a telefont, hogy hallhassák, amint Jade elmondja, milyen nagyszerű volt a mai epizód, vagy hogy van egy régi családi receptje, amit szeretne bemutatni az immár törölt műsorban… – Örülök.

– A meddőség miatt kereslek. Te és Derek. Nem tudom… Sajnálom, annyira ideges vagyok.

Olivia összeráncolta a homlokát. Ideges? Oké.

Rosalind feltérdelt, és közelebb húzódott, hogy jobban hallja.

– Próbálkoztok? – kérdezte Jade.

– Igen. – Nyilvánvalóan.

– Ezt nem hiszem el.

Olivia összenézett a testvéreivel.

– Jade, miről beszélsz?

– Derek soha nem akart gyereket.

Olivia felhördült.

– Nos, ez nyilvánvalóan megváltozott. Miért kerestél?

– Sajnálom. Sajnálom, annyira ügyetlenül fogalmazok.

Olivia úgy tett, mintha a homokba dobná a telefont, és arra számított, hogy Rosalind és Eve kuncogni fognak. De nem így történt.

– Mit fogalmazol meg ügyetlenül?

– A házasságunk alatt Derek nem akart gyereket. Szóval… elköttette magát.

Eve-nek és Rosalindnak elakadt a lélegzete, és hátrálni kezdtek, mintha nem akarnának többet hallani. Olivia kővé dermedt, a füléhez szorította a telefont, és próbálta felfogni, amit Jade az imént mondott.

– Ez nevetséges. – A hangja túl magas volt, és közel sem elég durva.

– Nagyon sajnálom, Olivia! Nem hittem a fülemnek, amikor azt mondtad, hogy termékenységi gondjaid vannak. Fel sem tudtam fogni. És aztán… Úgy értem, tudom, mire képes Derek… – Jade elkeseredetten felnyögött.

– Jobb, ha nem folytatom. Mostanra már úgyis kiismerted. Jobban is, mint én.

Rosalind és Eve komor elfogadással néztek Oliviára. Elhitték, amit hallottak.

Ez kész őrület!

– Biztosan visszacsináltatta. Miután elváltatok. – Bár az ilyen műtétek sikere nem volt garantált. És miért nem említette soha? – Biztosan így volt.

– Talán. De annyira határozott volt, hogy soha nem akar gyereket. Sajnálom, csak biztos akartam lenni benne, hogy tudod. Ő olyan… amit akar, annak úgy kell lennie. De ezt már biztosan te is tudod.

Olivia félelme haraggá változott.

– Tudod, mit? Nem akarok a férjemről társalogni veled.

– Nem. Nem. Természetesen. Sajnálom. Sajnálom. Csak azt akartam, hogy tudd.

– Rendben, köszönöm. – Olivia letette a telefont, és mániákusan felnevetett. – Hát, ez aztán időpocsékolás volt.

– Olivia… – Rosalind olyan együttérzőn nézett rá, hogy az még jobban felingerelte.

– A férjemnek nem volt vazektómiája. – Olivia kecskesajtja cigánykereket hányt a gyomrában. – Kizárt, hogy szándékosan hozott volna ilyen pokoli helyzetbe. Kizárt dolog.

– Az orvos azt mondta, hogy veled minden rendben van…

– Ahogy vele is.

Eve arca szürke volt az aggodalomtól.

– Ezt az orvos mondta neked? Vagy Derek?

Olivia dacosan bámult rá, és gyűlölte húgát kikezdhetetlen logikája miatt. Derek mondta neki.

– Talán ezért nem támogatta az orvos a mesterséges megtermékenyítést. És ezért nem egyezett bele Derek a lombikba. – Rosalind pont olyan képet vágott, ahogy Olivia érezte magát. – Talán mindketten tudták, hogy semmi értelme.

– Az orvosunk egy szent. Biztosan megmondta volna, ha probléma lenne Derekkel.

– Orvosi titoktartás. – Ez a két szó úgy hangzott Eve szájából, akár egy halálos ítélet. – Az orvos a beteg engedélye nélkül nem hozhatja nyilvánosságra az egészségügyi adatait.

– Én inkább azt szeretném tudni, hogy Derek mi a fenéért nem mondta el neked. – Rosalind csípőre tette a kezét, akár egy rózsaszínbe és sárgába öltözött bosszúálló angyal. – Ha ez igaz, és szándékosan tette ezt veled, akkor én…

– Szétszedem – fejezte be a mondatot Eve.

– Nem. Nem. Derek nem tenne ilyet velem. Ha elköttette magát, biztosan visszacsináltatta. Most rögtön felhívom, és megkérdezem. Hogy pontot tegyek a végére. – Olivia felvette a telefont, próbálta eldönteni, hogyan fogalmazza meg a kérdést, aztán rájött, hogy ezt egyszerűen nem lehet megfogalmazni. – Mit művelek? Ezt nem kérdezhetem meg tőle. Hihetetlenül megbántanám, ha beismerném, hogy kételkedem benne. És nem is kételkedem.

Rosalind és Eve nem voltak meggyőződve.

– Ráadásul, ha rákérdezel, egyszerűen letagadja. – Rosalind visszahuppant a földre. – Tudja, hogy nincs bizonyítékod. Majd azt mondja, hogy az exe csak bosszút akar állni, az ő szava áll a nőével szemben, bla-bla. Nem fogod megtudni, hogy igazat mond-e, vagy sem.

– De én tudom. Tudom, és kész. – Olivia érezte, hogy csupán egy hajszál választja el az összeomlástól. – Kell hogy legyen erre egy teljesen normális és logikus magyarázat.

Eve az ajkába harapott… olyan gyönyörű volt, hogy az már igazságtalanságnak hatott.

– Azt hiszem, most hallottad a magyarázatot. Jade-től.

Olivia remegve felállt. Émelygett és dühös volt: ez a kedves családi piknik kezdte feledtetni a nyomorát, most azonban még rosszabbra fordult a helyzet.

– Miért neki hinnék a saját férjem helyett? Honnan tudjam, hogy nem csak bosszút akar állni, hogy nem csak szórakozik velem?

– Tizenkét évvel a békés válás után? – kérdezte Rosalind. – Miért akarna hirtelen bosszút állni?

Olivia nem tudta elviselni, hogy mindkét húga ilyen nyugodtan és racionálisan áll hozzá egy ilyen őrültséghez. Mindannyiuknak jajveszékelniük kellene, és eszeveszett köröket kellene futniuk a homokban. Ő már majdnem ott tartott.

– Ha nem kérdezhetem meg Dereket, mi folyik itt, hogyan fogom bebizonyítani, hogy ez az egész csak Jade kisded játéka, aki csak össze akar zavarni?

Semmi válasz.

– Látjátok? – Elkeseredésében a levegőbe emelte a kezét. – Ez lehetetlen.

Szomorú csendben ültek, gondolataiknak szürreális háttérzajt adtak a gyerekek kiáltásai, akik nekifutottak a hullámoknak, majd elszaladtak előlük.

– Várj! – Rosalind felemelte a kezét, szeme ragyogott. – Van megoldás. Most jutott eszembe.

2. FEJEZET

1993. augusztus 5., csütörtök

Ma megvilágosodtam! Pszichológus barátnőm, Josie beszélt nekem egy olyan mentális betegségről, amiről még sohasem hallottam. Nárcisztikus személyiségzavarnak hívják.

Ez az anyám baja!

Egyrészt borzasztóan megkönnyebbültem. Ezek szerint nem az én hibám, hogy szörnyű volt a gyermekkorom, és a vele való kapcsolatom is. Ezt még egyszer leírom: nem az én hibám. Amikor tizenhét évesen elszöktem otthonról, nem vele voltam kegyetlen, hanem a túlélésre játszottam.

Milyen felszabadító érzés! Micsoda szabadság! Minden terápiás ülésen csak úgy löktem a sódert magamról, de amikor a szüleimről kérdeztek, csak annyit motyogtam az orrom alatt, hogy szigorúak voltak. Nem akartam többet mondani. Még a terapeutámnak sem tudtam beszélni a torzságomról, pedig mindig ott motoszkált a fejemben, amikor anyámról, a nagy és szörnyű Betty Moore-ról beszéltem. Aki úgy gondolta, hogy nem köti az orromra, mi a bajom. Még az orvosnak sem engedte, hogy elmondja nekem. Bizonyára azt gondolta, hogy a testi rendellenességem rossz fényt vetne rá. Őrá, őrá, ŐRÁ.

Már jobban értem az anyámat, és ez felszabadító. Másrészt, a nárcisztikus személyiségzavarra nincs gyógymód, ami azt jelenti, hogy amit egész életemben akartam – hogy anya végre megértsen és szeressen –, lehetetlen.

Hogyan lehet elengedni egy életre szóló álmot? Gondolom, úgy, hogy eltemetjük és meggyászoljuk. A sors iróniája, hogy a közönség úgy tekint rám, mint az összes álmuk megtestesítőjére. Ezt a szerepet játszom nekik. Nem is sejtik, milyen pokolban élek.

Olivia lehajolt, kinyitotta a sütőt, felemelte a legnagyobb tepsit borító fólia egyik sarkát, és beleszúrt a sertésbordákba.

Tökéletes. Puha, de nem főtt túl.

Elővette a serpenyőt, és az ötégős, professzionális Wolf tűzhelyre tette, amelyet természetellenes módon imádott. Már csak át kell melegíteni a grillen, és még egyszer meg kell locsolni a különleges, házi barbecue-szószával, ami a kedvenc összetevőiből állt. Friss chili, hogy csípjen, melasz, hogy intenzív legyen, ecet a savasságért, és ketchup, mert, nos, ez nyilvánvaló. Ez a szósztípus megköveteli.

A konyhaasztalon kukoricakenyér hűlt. A hozzá illő Organic Pastures vaj a pulton puhult.

A berkshire-i csülökkel ízesített kelkáposzta még mindig a tűzhelyen főtt.

Olivia kedvenc, csiszolt kristály tortabúrája pedig egy háromrétegű kókusztortát rejtett.

Ezek voltak Derek kedvenc ételei: gyerekkorában ilyeneket evett Biloxiban. Olivia csak különleges alkalmakkor készített ilyesmit, hiszen minden egyes fogás döbbenetesen sok kalóriát tartalmazott. Ha az ember állandóan ilyeneket eszik, jobb esetben meghízik, és soha többé nem kap munkát, rosszabb esetben szívrohamot kap.

Olivia kételkedett abban, hogy sokat enne belőlük.

Odakint, az egyedi tervezésű teraszon már meg volt terítve a tikfa asztal. A kobaltkék és arany peremű esküvői porcelánkészletük kék szövetalátéteken sorakozott, mellettük Jillian evőeszközkészlete, amelyet sem Rosalind, sem Eve nem akart, Olivia viszont nagyon szerette volna megörökölni. A terítékeket egy-egy monogramos pink vászonszalvéta díszítette, amelyek színe harmonizált az orchideás asztaldísszel és a kristály gyertyatartókban lévő rózsaszín gyertyákkal. A Waterford söröspoharak Derek kedvenc világos sörére vártak a San Diego-i Stone Brewing Companytól.

Minden készen állt. Derek bármelyik percben hazaérhetett a repülőtérről.

Oliviának hányingere volt.

Két héttel korábban, amikor Rosalind felvetette ezt az ördögi tervet a Zuma Beachen, Olivia kapásból elutasította. Nem akart játszadozni a férjével. Ha problémáik vannak, egyszerűen szembenéz velük. Mivel Olivia joggal volt dühös, Rosalind és Eve fokozatosan meghátrált.

Ám a húgai által elültetett mag gyökeret eresztett, és napról napra nőtt.

Ha Derek ilyen szörnyűséget tett vele, ilyen hihetetlenül kegyetlen és gonosz dolgot…

Olivia lehunyta a szemét, és megragadta ruhájának vörös műselyem szoknyáját. Nem mondta el a húgainak, hogy meggondolta magát. Nem szólt senkinek… még most is alig tudta elhinni, hogy idáig jutott. Csak azt kívánta, bárcsak megnyugodhatna az este végére, és mélységesen szégyellhetné magát, amiért a férfiak szokásos önzőségén kívül bármivel is meggyanúsította Dereket.

A házasságuk nem volt tökéletes, de Olivia megígérte, hogy kitart a férfi mellett, és be is akarta tartani ezt az ígéretet. Hacsak Derek nem szándékosan tette ki őt élete legnyomorúságosabb, legaggodalmasabb éveinek.

Megrázta a fejét: nem volt hajlandó elhinni, ezt egyszerűen nem tartotta lehetségesnek… ebben az esetben pedig a vacsorával mindössze Derek hazatértét ünneplik, nem csapdát állít neki.

Kérlek, istenem…

Megszólalt a telefonja. Egy újabb üzenet Derektől.

Öt perc múlva ott leszek. Montana után Los Angeles olyan zsúfolt, mintha büdös, bolhás emberekkel lennék egy liftbe zárva.

Olivia elmosolyodott. Igen, szegény Derek férfiból volt, de tudott vicces és bájos is lenni, és Olivia szíve még mindig megdobbant, amikor egy-egy utazás után besétált az otthonukba. Pont, mint amikor a Vincenti Ristorante bárjába sétált be Brentwoodban, ahol egy pohár Nebbiolo mellett randiztak. Ekkor nem csak megdobbant a szíve: majd, kiugrott a mellkasából. Derek már az első este megkérte a kezét, és az azt követő három hétben minden este, amíg a lány be nem adta a derekát, és igent nem mondott azzal a feltétellel, hogy hosszú ideig jegyesek maradnak.

Nyolc évvel később, a Hawaiin tartott mesés esküvőjük után itt tartottak. Minden a mai estén áll vagy bukik: a házasságuk, Olivia bizalma, minden.

Mosolya elhalványult, ahogy visszaírt. Bármikor elköltözhetünk Montanába.

Akkor inkább a bolhák.

Rendben. Akkor marad a dugó. Öt perc múlva találkozunk.

Öt perc múlva.

Olivia bement az első emeleti fürdőszobába, hogy meggyőződjön róla, tökéletes a sminkje, és a haja tökéletesen keretezi az arcát, és omlik le a vállára. Nehéz volt tündökölni, amikor annyira félt, de Olivia színésznő volt. Meg fogja oldani a helyzetet. Az anyja is képes lett volna rá. Jillian még élesített gránátokkal is zsonglőrködött volna, ha ezt várják tőle.

Ha nem bírod a nyomást, tégy úgy, mintha bírnád!

Zörögve kinyílt a garázsajtó.

Olivia még egy pillanatig próbálta megnyugtatni felborzolt idegeit, aztán laza léptekkel elindult a ház hátsó része felé. Mire kilépett a teraszra, szája széles mosolyra húzódott, és a szíve olyan gyorsan vert, hogy beleszédült.

Derek a felhajtónál állt. Már kinyitotta a Porsche Boxster csomagtartóját, amit Olivia az ötödik évfordulójukra vett neki, és kivette a bőröndjét. Az ő jóképű férje! Derek magas volt, sötét, sűrű haját rendezett lófarokba fogta. Fekete selyemöltönyt viselt, fekete farmerrel és fekete csizmával.

Nem is lehetett volna dögösebb.

Lecsukta a csomagtartót, felemelte a táskáját, és két lépést tett az ösvényen, mielőtt meglátta Oliviát.

– Szia! – A férfi elengedte a táskát, elvigyorodott, aztán kocogni, majd teljes erőből futni kezdett, amitől Olivia visítva visszahőkölt, bár tudta, hogy Derek időben megáll, a magasba emeli, és addig csókolja majd, amíg mindketten rúzsosak nem lesznek, Oliviának pedig eláll majd a lélegzete és felnevet.

Hogy hihette, hogy ez a férfi elárulta őt?

– Helló, kicsi feleségem! – A férfi még mindig átkarolva tartotta, homlokát az övének támasztotta.

– Helló, kicsi férjem! – felelte Olivia, és elborzadt, hogy ilyen alantas viselkedéssel gyanúsította a férfit. Derek szereti őt. Imádja. A világ legszerencsésebb nőjének kellene éreznie magát. Alig várta, hogy eloszlassa a kételyeit, hogy elmondhassa gyanakvó, ítélkező húgainak, mekkorát tévedtek.

– Te vagy a legszexibb nő egész Kalifornia államban. – A férfi keze végigsiklott a hátán, megpihent a fenekén, majd közel húzta magához, hogy Olivia érezze az erekcióját.

Oliviának azon kezdett járni az esze, hogy vajon mit tenne ezzel a dudorral, ha megbizonyosodna róla, hogy a férfi szánt szándékkal vaktöltényekkel lövöldözött hónapról hónapra, évről évre.

– Kész a vacsora.

– A vacsora várhat. – A férfi felrántotta a ruhája szegélyét.

– Ez nem várhat! – Olivia visszahúzta. Semmi szex, amíg meg nem kapja a választ.

– Nincs olyan vacsora, amelyik felérne veled.

– Sertésborda, kukoricakenyér, kelkáposzta, kókuszos sütemény. Majd utána szexelünk. – Felhúzta a szemöldökét, mintha a férfi döntésére várna, holott minden az ő kezében volt.

– A mindenit! – Derek az asztalra pillantott, és kétszer is megnézte. – Hűha! Mit ünneplünk?

– Hogy itthon vagy. És van egy csodás hírem.

– Hmm, hadd találjam ki! – Csettintett egyet. – Vettél nekem egy jachtot, hogy az öbölből nézhessük a szerdai tűzijátékot?

– Ööö… jó ötlet, de nem. Gyere be! Igyál egy sört, és egyél valamit! Majd később elmondom. – A konyha felé fordult, és valahogy sikerült olyan pattogósnak és izgatottnak tűnnie, amilyennek egyébként lennie kellett volna. Elvégre Jillian Croft lánya volt. – Éhes vagy?

– Farkaséhes. A repülőn bűn rossz kaját adtak. Alig ettem. Istenem, de jó illata van! – Derek hátulról megragadta Oliviát, és magához húzta. – Jó itthon lenni.

Olivia megfordult egy csókért, kezét a férfi borostás arcára tette.

– Jó, hogy itt vagy. Maradsz egy időre, igaz? Kérsz sört?

– Az jó lenne. – Elengedte Oliviát, és követte a konyhába. – Igen, legközelebb egy a Dust Bowl idején játszódó kisfilmhez keresek belső tereket. Itthon.

– Remek. – Olivia töltött neki egy sört, magának pedig még egy whiskyt jéggel. Tölgyfában érlelt, huszonegy éves Macallan volt. Ez egy olyan este volt. Már legurított egyet, mielőtt a férfi megjött. Palackozott bátorság, mondta mindig az anyja, bár Oliviának fogalma sem volt, miért lesz az ember bátor az alkoholtól.

– Azta, micsoda torta! – Derek odalépett, és vágyakozva megérintette a csiszolt kristályfelületet. – Profi vagy, bébi! Ez elképesztő.

– Csak tehetséges amatőr. – Olivia belekortyolt a skót whiskybe, ami lágy volt és mélyen megnyugtató. – Örülök, hogy itthon vagy.

– Köszönöm. – Derek hosszan ivott a sörből, ádámcsutkája fel-alá járt a nyakára tetovált Philip Sidney-idézet körül: Vagy találok utat, vagy török magamnak.

– Vacsorázzunk? – Olivia levette a fóliát a bordáról.

– Amíg ezek a grillen sülnek, előételnek ehetünk anyukád pácolt garnélájából.

– Ó, te jó ég! – Derek felemelte a tálcát, tett egy lépést, majd aggódó tekintettel visszafordult: – Az összes kedvencem… biztos, hogy nem rossz hírt fogsz közölni?

– Nem. – Olivia szeretetteljesen elmosolyodott, remélve, hogy nem vitte túlzásba a színjátékot. – Épp ellenkezőleg.

Derek arca ellazult.

– Király! Beindítom a grillsütőt.

– Köszönöm. – Amint a férfi hátat fordított neki, Olivia lehúzta a whiskyt, és töltött magának még egyet.  Kivette a hűtőből az ecetes citrommal fűszerezett garnélarákos-hagymás keveréket, az asztalhoz vitte, majd az utolsó pillanatban felkapta az üveg Macallant, hogy azt is magával vigye. Amíg Derek feltette a bordát pirulni a grillre, Olivia salátával bélelt tányérokra szedte az előételt.

– Szóval, bébi… – Derek leült, felvette a villáját, és felszúrt egy garnélát. – Mit akarsz elmondani?

– Nos… – Olivia belesüppedt a székébe, és belekortyolt a whiskybe, hogy megnedvesítse kiszáradt torkát. – Először is, múlt héten felhívott Cherie.

Az esti mesének ez a része igaz volt. Az ügynöke a legjobbkor hívta.

– Tényleg? – Derek megrágta a falatot, majd lehunyta a szemét. – Ó, istenem, ez nagyon finom! Mit akart? Megkaptad a szerepet?

– Az LA Morning készít egy riportot a meddőségről. Biztosan hallotta valaki a csapatukból, amikor a Crofty Cooksban említettem a problémáinkat. Meghívtak a műsorba.

– Igen? – A férfi felszúrt még két garnélarákot. Vajon szándékosan kifejezéstelen az arca, vagy azért nem reagál, mert nincs mire reagálni? – Nos, rendben. Azt hiszem. Őszintén szólva nem vagyok oda érte, hogy így kiteregejük a magánéletünket. Úgy értem, ez csak ránk tartozik, nem?

– Igen, de… – Olivia az asztalra támasztotta a könyökét, és figyelte, ahogy a férfi eszik, ahhoz azonban túl ideges volt, hogy ő is egyen. – Sok nő küzd a meddősséggel. Minél többet beszélnek róla, annál jobb. Az embereknek tudniuk kell, hogy nincsenek egyedül. Minél nyilvánosabb a téma, annál nagyobb lesz a nyomás, hogy kutassanak, és segítsenek a hozzánk hasonló párokon.

Derek bólintott és rágott, majd felnyársalt a villára még három rákot. Mindig gyorsan evett, ha kényelmetlenül érezte magát. Ez még nem volt bizonyíték, de zavarta Oliviát.

– Örülnék, ha ezt inkább kihagynád, bébi, de ez a te döntésed, a te karriered. Tudod, hogy soha nem állnék az utadba.

– Igen, tudom. – Olivia szavai keserűn csengtek. Ivott egy kis vizet, és vágyakozva gondolt a skót whiskyjére.

– Nos, ez jó hír. Úgy értem, azt hiszem. – Derek kicsit zavartnak tűnt. Olivia nem hibáztatta. Ideje abbahagyni az időhúzást. Túl kell jutnia ezen, hogy megnyugodhassanak, és élvezhessék a vacsorát.

– Csakhogy van egy kis bökkenő.

– Igen? – Derek felnézett a tányérjáról, sötét szemében kíváncsiság és talán gyanakvás tükröződött. – Micsoda?

Olivia gondoskodott róla, hogy a mosolya szikrázó legyen.

– Nem vagyok benne biztos, hogy olyan jó vendég lennék.

– Miért?

– Nos… – Még ragyogóbb mosoly. Eljött a pillanat. Lehet, hogy a következő néhány másodpercben megtorpedózza a házasságát és az életét.

Tényleg ezt akarja csinálni?

A férjét bámulta, aki visszabámult rá. Derek arcéle már kissé megereszkedett. Elöl kicsit kopaszodott.

Mi van, ha mégsem az a sorsa, hogy ezzel a férfival öregedjen meg?

– Mert… – Boldogságot erőltetett a vonásaira, miközben a bensője jéggé vált. – Terhes vagyok.

Derek nem mozdult. Nem pislogott. Kifejezéstelenül bámult, mintha agyvérzést kapott volna. Aztán akkorát nyelt, hogy Olivia is hallotta az asztal túloldaláról.

Még nem írhatja le. Még nem. Lehet, hogy elkábult az örömtől. Az is megtörténhet. Ugye?

– Hát nem csodálatos? – Olivia hátralökte a székét, kezét védelmezően lapos hasára tette. – Végre itt van. A mi gyermekünk. Az, akit…

Derek hirtelen hátralökte a székét. Felpattant.

– Te most szórakozol velem? A rohadt életbe!

Olivia meg se tudott mozdulni. Ült, kezével üres méhét védte, próbálta felmérni a helyzetet, és próbált elég logikusan gondolkodni ahhoz, hogy megtegye a következő észszerű lépést. De mi mást tehetne, mint hogy elgázolja a férfit a Porschéjával?

Az volt a leghőbb reménye, hogy a férfi a karjába veszi, és megesküszik, hogy ő lesz a legjobb apa, akit a világ valaha is látott, így Olivia felhívhatja a húgait, és megmondhatja, mekkorát tévedtek. Büszke lehet, hogy kiállt a férje mellett, és örülhet, hogy a férfi exe egy hazug ribanc.

Abban is reménykedett, hogy a férfi beismeri a műtétet, de aztán azt mondja: Ó, drágám, ez egy csoda! A visszafordító műtét minden pénzt megért! Érted tettem. Értünk tettem. Ezért a pillanatért tettem!

A „Te most szórakozol velem? A rohadt életbe!” nem az a válasz volt, amiben reménykedett. Egyáltalán nem.

Mégis, valahol a szíve mélyén Olivia számított erre. Ha valóban hitt volna Derek ártatlanságában, soha nem hazudta volna, hogy terhes. Derekkel ellentétben ő nem volt kegyetlen.

Kényszerítette magát, hogy megszólaljon:

– Hát persze hogy nem szórakozom. Miért viccelnék ilyesmivel? Már olyan régóta vágytunk erre!

Derek csípőre tett kézzel elfordult. Amikor visszafordult, arca lángolt a haragtól.

– Hogyan…?

– Derek! – Olivia minden színészi tehetségét összeszedte, és értetlen, csodálkozó tekintettel bámult rá. Legszívesebben a földre vetette volna magát, hogy torkaszakadtából azt üvöltse: Hogy tehetted ezt velem? Ehelyett tökéletes, meggyőzően bizonytalan nevetést produkált. Ma este Jillian Croft is vele volt. Testének minden sejtjében érezte anyja képernyőn látható magabiztosságát és tökéletességét. – Hogy érted azt, hogy hogyan? A férfi beteszi a péniszét a nő vaginájába, és addig izgatja, amíg orgazmusuk nem lesz, nem? Nem ezt csináltuk eddig minden hónapban?

– Te ribanc!

Olivia eltátotta a száját, szeme tágra nyílt a döbbenettől. Ez volt a második felvonása ennek a rémálomszerű bohózatnak, amely pontosan úgy játszódott le, ahogy a testvérei elképzelték. Csak a nevetséges, naiv, álomvilágban élő Olivia nem hitte el, hogy a férje egy szarevő mocsok.

– Tessék?

– Ki az?

Olivia úgy bámult rá, mintha próbálná megérteni… ami nem volt nehéz, mert tényleg próbálta megérteni. Hogy lehet, hogy ilyen sokáig volt házas valakivel, és fogalma sem volt róla, hogy ki ez a férfi, vagy hogy mit képes megtenni azzal, akinek megesküdött, hogy szereti, támogatja és megvédi?

– Hogyhogy ki az?

– A pasas, akivel viszonyod van.

Olivia felvette a Macallant, töltött magának egy nagy adagot, majd egy húzásra megitta. Az asztalra csapta a poharat, és felállt.

– Miféle logika ez, Derek? Hogy vezet a „drágám, terhes vagyok” a „biztosan viszonyod van” következtetéshez? Miből gondolod, hogy…

– Nem az enyém a gyerek. És nem kéne innod. Még a végén retardált lesz.

– Ó, milyen imádni való! Úgy beszélsz, mint az álompasi, akire minden nő vágyik. – Olivia a legdurvább gúnyos pillantását vetette rá, amit az anyjától tanult.

– Annyit iszom, amennyit csak akarok. És mivel nem feküdtem le senki mással, mióta megismertelek, és hacsak nem én ejtettem teherbe magamat, ami, tekintve, hogy nem vagyok tengeri csikó, nem valószínű, te vagy az apja.

– Nem én vagyok az apja. – Derek szeme lángolt a dühtől. – Ki az?

Olivia a széke mögé állt, és belekapaszkodott. A közöttük lévő asztal nem volt elég. Reszketett a dühtől: nem volt ilyen mérges, mióta egyszer tinédzserként felvette a telefont, és hallotta, ahogy az apja egy idegen nővel édeleg. Még annál is dühösebb volt, mint amikor az apjuk bemutatta nekik Laurent, és előadta, hogy egy évvel az anyjuk halála után ismerkedett meg vele, pedig Olivia felismerte a hangját a telefonhívásból. Az apjának azóta megbocsátott, és elképzelhető, hogy egyszer talán Laurennek is megbocsát majd.

Ám Dereknek soha, de soha nem bocsát meg.

– Nincs apja. – Hallotta, hogy felnevet, és egészen biztos volt benne, hogy még soha nem nevetett így. Nem volt valami szép nevetés. – Nincs semmilyen baba, Derek.

– Mi a…

– Akarod tudni, miért nincs?

A férfi arcára döbbenet ült ki. Hamarosan, amikor rájön, hogy Olivia rászedte, és be kell ismernie, hogy ő a világ legnagyobb seggfeje, megint dühös lesz. Egyelőre Olivia volt előnyben.

– Azért nincs baba, mert az elmúlt négy év szenvedése, a folyamatos orvosi és szakorvosi vizsgálatok, a könnyek, a remények és a folyamatos, könyörtelen kudarcok során elfelejteted közölni, hogy nem lehet gyereked – megbicsaklott a hangja. A fenébe! Erősnek kell maradnia. Dühösnek. Ha elsírja magát, akkor vége. A férfi majd megvigasztalja. Megnyugtatja. Megpróbálja meggyőzni, hogy neki van igaza, és hogy ez így a legjobb.

Olivia gyűlölte őt. Úgy, ahogy nagyon kevés embert gyűlölt ezen a földön, és remélte, hogy soha többé nem is fog. Csodálatos, gyönyörű gyűlölettel. Erőt adó, örömteli gyűlölettel.

– Kíváncsi vagyok, miért gondoltad, hogy ez az apró részlet nem fontos a gyermekért folytatott küzdelmünkben.

– Ki mondta neked, hogy nem lehet gyerekem? – Derek oldalra tolta a székét. Az megdőlt, mintha részeg lenne, majd lassan felborult, mintha lelőtték volna. – Ez baromság. Honnan szedted?

– A szótárból. – Olivia elmosolyodott, mintha jól szórakozna. – A vazektómia címszó alatt találtam.

– Nem volt vazektómiám. – Derek még úgy is ki tudta mondani e szavakat, hogy egyenesen a felesége szemébe nézett.

Vajon hány hazugságot mondott még neki az évek során? Olivia nem akarta tudni.

– Ó, én hiszek neked. – A nő felvonta a szemöldökét, igyekezett komolynak látszani, közben pedig imádkozott, hogy a férfi ne lássa, hogy remeg, és túl legyen ezen anélkül, hogy összeomlana. Vagy elhányná magát, hacsak nem a fekete selyemre hány, amit ő maga vett neki. – Elhiszem, ha elmondod, miért voltál annyira biztos benne, hogy a gyerek valaki másé.

Még Mr. Hazudozó sem tudott elég gyorsan gondolkodni ahhoz, hogy ezt kimagyarázza.

– Miért is, Derek?

A férfi nekiveselkedett. Tekintete ide-oda cikázott, próbált kiskaput találni. Próbálta visszanyerni az önuralmát.

Olivia a poharáért és a whiskysüvegért nyúlt. Egy hosszú, meghitt éjszakára készült a Macallannel. Egyedül.

– Szeretném, ha összepakolnád a cuccaidat, és egy órán belül elhagynád a házat. Mivel nagyjából mindenedet én vettem, ennyi időnek elégnek kell lennie.

– Bébi…

– Az ügyvédem jelentkezni fog a válással kapcsolatban. – A válás szó sokkolta, fájt neki, még akkor is, ha sejtette, hogy ki fogja mondani. Nem volt más lehetőség. Ezek után nem.

– Válás? Mi a fene? – Hű, Olivia most aztán sokkolta. Egyenesen laposra verte! Ugyan mi lehet annyira rossz abban, amit tett, hogy a felesége csak így feladja a csodálatos, igaz szerelmüket? A nők olyan érzékenyek tudnak lenni! Azok a hormonok, te jó ég, mit kell elviselniük szegény pasiknak! – Tízévnyi házasságot dobsz el…

– Nyolcat, Derek.

– Tök mindegy, Olivia. Nyolcévnyi házasságnak vetsz véget emiatt?

Olivia bólintott. Minél dühösebb lett a férfi, ő annál könnyebben tudott nyugodt maradni. És minél inkább képes nyugodt maradni, annál jobban tud védekezni.

– Ó, de még mennyire!

– Ugyan már! Ne már! – Derek már a saját hálójában vergődött. Olivia azt kívánta, bárcsak élvezhetné ezt ahelyett, hogy legszívesebben üvöltene a fájdalomtól. – Ezt nem gondolhatod komolyan. Annyira jók vagyunk együtt!

Olivia keserűen felnevetett. Hogy neki milyen vicces férje van! Fergeteges! A férfi szerint ez csak holmi apróság, amin túlléphetnek?

– Hazudtál nekem! Évekig hallgattál, miközben én szenvedtem. Csak egy szavadba került volna, hogy véget vess a gyötrelmemnek, de te hallgattál!

A férfinak volt képe döbbent arcot vágni.

– Bébi, én…

– Sőt. – Olivia mindenféle lelkiismeret-furdalás nélkül félbeszakította. Ez az ő műsora volt. – Nem sokkal azután, hogy összeházasodtunk, amikor még a harmincas éveim elején jártam, szerettem volna gyereket, de te folyton halogattad. Azt mondtad, még rengeteg időnk van. Már majdnem negyven vagyok, Derek! És elég nagy az esélye annak, hogy már nem találok senkit, aki teherbe ejtene, mielőtt túl késő lenne. Elvetted tőlem azt, amire mindennél jobban vágytam az életben.

– Hagyj már békén, a fenébe is! Amire mindennél jobban vágytál az életben? A te életed mindig is könnyű volt. Egy olyan házban nőttél fel, ahol több pénz volt, mint…

– Ó, a régi nóta. Jaj, a szegény déli fiú! Olyan szegény voltál, hogy tüskéken aludtál, és meg kellett enned a legjobb barátaidat, ó, jaj! – Olivia olyan gonoszul nézett, ahogy csak tudott. – Aztán elvettél feleségül, és tudod, mit? A te életed is könnyű lett!

– Nem ezt akartam…

– De ennek most vége, Derek. Az apám zsenialitásának köszönhetően, aki nyilvánvalóan átlátott a szitán, és ragaszkodott hozzá, hogy kössünk házassági szerződést, most vissza kell térned a megalázó középosztálybeli életedhez. – Az utolsó szavakat úgy sziszegte, mintha halálos ítéletet mondana, aztán célzottan az órájára nézett. – És mellesleg most már csak ötven perced van, hogy eltűnj a házamból.

– Oké. Oké! Belemegyek a kis hatalmi játékodba. – Derek felállította a felborult széket, majd Oliviára mutatott. – De ismerlek. Pár nap múlva könyörögni fogsz, hogy jöjjek vissza. Olyan rohadtul elkényeztetett vagy, hogy egy hetet sem bírsz ki, ha nem mondogatja valaki, milyen gyönyörű, tehetséges és milyen hihetetlenül különleges vagy.

Olivia nem gondolta volna, hogy valaha is ilyen csúnyának fogja látni ezt az eltorzult arcú férfit. Elgondolkodott, mit is látott benne. Pedig tudta, hogy miután Derek elmegy, az összes emlék a felszínre tör majd, és csak tovább mélyíti ezt a borzasztó szomorúságot.

A férfi berontott a házba, aztán a hálószobájukban káromkodott és csapkodott. Olivia közben alig tért magához, úgy tartotta maga elé az olvadó jéggel teli poharát, mintha az egy varázslatos kristálygömb lenne, amely eltörölheti az elmúlt egy órát.

Jó ég, mennyire szerette volna, ha mindez meg sem történt volna!

Derek végül lejött a lépcsőn, az egyik nevetségesen drága bőröndöt cipelte, amit Olivia tavaly karácsonyra vett neki, amikor a férfi sötét szeme felcsillant a Louis Vuitton barna kockás táblája láttán. Azért vette meg, mert szerette boldognak látni, és mert a pénzt magától értetődőnek vette, még akkor is, ha tudta, hogy a világon csak egy maroknyi ember engedhet meg magának ilyesmit.

Vajon Dereknek a pénze is annyira fog hiányozni, mint ő maga? Vagy talán még jobban?

A szexet biztosan hiányolni fogja. Ahogy Olivia is.

Derek egy pillanatra megállt az udvaron, a garázsba vezető út szélén, és figyelte a feleségét: valószínűleg azt próbálta kitalálni, vajon megtört-e már.

– Bébi…

– Az ügyvédem majd jelentkezik.

A férfi arca elkomorult

– Majd te jelentkezel. Tudod a számomat.

– Megadom neki.

Derek dühösen kiviharzott a garázsba, a Porsche hátsó ülésére dobta a Vuittont, majd hátratolatott a kocsifelhajtón, és csikorogva elhajtott.

Akár egy gyerek. Úgy tűnik, Oliviának végig volt egy gyereke.

A motorzúgás elhalkult. Olivia visszafordult a házuk felé. Az ő háza felé.

Hát ennyi.

A férje elment.

Letakarította az asztalt, akár egy zombi, leszedte a grillsütőről az elszenesedett bordát, és kidobta a maradék garnélával, kelkáposztával és kukoricakenyérrel együtt. Nem tudta elképzelni, hogy valaha is ilyesmit egyen.

A munka végeztével bizonytalanul állt a tiszta, korszerű konyhájában, képtelen volt elviselni a csendet. Ismét a whisky felé vette az irányt, annak ellenére, hogy egy bölcs belső hang azt súgta neki: alkoholért nyúlni a lehető legrosszabb ötlet.

Azért töltött magának egy pohárral. Egy jó nagy pohárral.

És most mi lesz? Hogyan tölti ki az ember az üresen maradt órákat, miután szétesett az élete? Tévénézéssel?

Kuncogott, és ivott még egy korty Macallant. Átkozottul finom whisky volt.

Sajnos Derek mindenkinél jobban ismerte őt. Olivia nem viselte jól a szomorúságot. Közel húsz évvel ezelőtt éppen egy szilveszteri buliban volt, amikor az apja felhívta. Magas és furcsa volt a hangja.

– Olivia, gyere a kórházba! Anyádnak balesete volt.

A Redondo Beachről a Cedars-Sinaiba vezető út volt élete leghosszabb útja. Amikor odaért a sürgősségire, hamuszürke és remegő apja hirtelen idősebbnek tűnt.

– Bátornak kell lenned!

Olivia akkora jelenetet rendezett, hogy az apja könyörgött az orvosoknak, hogy nyugtatózzák be.

Bátor? Nem volt bátor.

Ivott még egy kortyot, majd lerúgta Balenciaga cipőjét.

Nos. Nem álldogálhat itt egész éjjel.

Megfordult, és szemtől szembe került a kókuszos tortával, amely még mindig az üvegbúra alatt állt a pult egyik sarkában, szűzies fehér mázzal, az asztalt díszítő orchideák társaságában. Úgy várakozott, ahogy egy menyasszony várja a vőlegényét a nászéjszakán.

Olivia hátratántorodott, nekiment a falnak, és tehetetlenül, alkoholgőzősen lecsúszott a padlóra.

Derek.

3. FEJEZET

1993. szeptember 1., szerda

Még egy film! Még egy főszerep! Még mindig kapok szerepeket, pedig már jócskán a negyvenes éveimben járok. Szörnyű, ami a nők karrierjével történik. Megszabadulnak tőlünk, amikor elkezdünk ráncosodni, nem törődve azzal, hogy az idősebb nők erejük és szaktudásuk csúcsán vannak, mint én most. Csodás leszek ebben a szerepben!