A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Bohumil Hrabal:

Kdo jsem – Pražská imaginace, Praha 1995

Listopadový uragán – Tvorba uvádí, Praha 1990

Večerníčky pro Cassia – Pražská imaginace, Praha 1993

© Bohumil Hrabal c/o DILIA, 1999

Copyright © 1986, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

Fordította

V. DETRE ZSUZSA

Hungarian translation © V. Detre Zsuzsa, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Ábrahám Viktória

Korrektor Hernád Imre

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 017 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

TARTALOM

Kisautó

Novemberi förgeteg

Aprószentek

Cseh rapszódia

Macskamaszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Premier

Korhelyhétfő

KISAUTÓ

Ballada

1983 októbere és novembere

ELŐSZÓ

Mennyire autentikus az, amit ír?

Mindig arról írok, ami velem vagy másokkal megesett, ami az én életemben csodálatos, a másokéban irigylésre méltó. Tehát a kiindulási pont mindig autentikus, mindennek kezdete az esemény, az élmény. De az emberben meglévő játékosság nem hagy nyugodni, arra ösztökél, hogy a képzelet segítségével más sorrendbe állítsam az eseményeket, hogy a pontosító fantázia élesztőjét szórjam az autenticitásba, mint ahogy a must borrá, a friss árpalé sörré forr. Ezt a majdhogynem kémiai reakciót nevezem önvilágámításnak. Csak ettől az önvilágámítástól kezd pezsegni a szöveg, csak ettől a bizonyos intuíciótól lendül mozgásba a valóság és nem valóság, a tudás és nem tudás, a művészet és nem művészet, az iparkodás és nem iparkodás között csapongó beszéd. A sportban a szabályok autenticitását game-nek nevezik, az alkotó játékosságot pedig play-nek. Ám a határok átlépéséért mindig büntetés jár, és így a szövegben is az a bizonyos elérhetetlenség adja a tiltott gyümölcs mélabús báját, az elérhetetlenség, amely azonban az adott téma újabb és újabb variációira és variánsaira csábít. De! Az emberek és a népek életében vannak olyan valóságok, amelyekben a képzelet egybeszövődött a realitással, a játékosság beleolvadt az alapokba, a hihetetlen valóra vált. Ezek a mítoszok, amelyeket nem írók, hanem az emberiség mint egység alkotott. Ez az írás netovábbja, ami a nem íráson alapszik, így teremtetett a menny, amely megvilágítja vagy sötétbe borítja az emberi élet útját. Ebből a szemszögből nézve az, amit írok, szórakoztató irodalom, amely ugyan az autenticitásból indul ki, de azzal is végződik… És a köztes autentikus mozgás az örökös halogatás-halasztás. Bárhogy iparkodom is, autentikusan keringek körbe-körbe, de belülre jutni csak nem tudok. A központ elérhetetlen számomra. Egyetlen autenticitásom: az örökös elégedetlenség azzal, amit írtam, amit írok. Alighanem így van ez rendjén…

Igaz, soha nem írt sci-fit, de azért próbálja meg elképzelni, hogyan fest majd a világ 2000 után!

A legtöbb ember borzad ettől az elképzeléstől. De ha 2000 után még lesznek a Földön emberek, a leghétköznapibb élet is sci-fi lesz, mert így van ez, mióta világ a világ. A totyogó kisgyerekek 2000 után is annak a zsarnoki művészetnek engedelmeskednek majd, hogy hogyan lehet megtanulni járni, az elsősök, akárcsak most, akkor is félni fognak az iskolától és az otthoni meg az iskolán kívüli neveléstől, 2000 után, éppúgy, mint előtte, a diáklány majd ámul-bámul, hogy kisasszony lett belőle, hogy később a kisasszonyból nő és a nőből anya lesz… A szélsőséges helyzetek, amikbe az ember kerülhet, és a szerelem traumái 2000 után sem lesznek mások, mint ahogy az emberi boldogság sem. Mi marad hát a sci-fiből? Ha a Čedok társasutazásokat indít is majd a Holdra, számomra a sci-fi mindig ugyanaz lesz: megérteni a négy évszak viszonosságát az emberi élettel, megérteni, hogy a tenger apálya és dagálya ugyanaz, mint a gyerekek dagálya és az öregek apálya szerte a világon, mint a karácsonykor szétosztott és később a kukába kidobott ajándékok, mint a szerelembe esés és a leküzdhetetlen viszolygás miatti különválás, és egyáltalán, mint annak a planétának a sorsa, ahol élünk, a ködök dagálya és kiégés apálya közepette… Számomra mindez sci-fi, amit azóta próbálnak megérteni a világon, amióta az első ember a csodálkozás és a megértés első felvillanását regisztrálta, tehát úgy gondolom, hogy az embereket 2000 után is ezek a kérdések és ezek a válaszok foglalkoztatják majd, még ha a világ egyetlen gigantikus, a levegőbe felfüggesztett metropolisz lenne is, még ha pikáns hínárokkal táplálkozna is az ember. Kínos, ha valaki ilyen kérdéseket tesz fel nekem, mert én a jelen nagy tisztelője vagyok, még ha az minduntalan kicsúszik is a kezemből, a múlttól, amely elborzaszt, rémüldözöm, és mivel a jövőmet réges-rég ismerem és szívesen járok ki a temetőbe, hogy ellenőrizzem, ugyan miért tartoznék felelősséggel a 2000 utáni világ látomásáért?

Mivel vesződik a legtöbbet írás közben?

Azzal, hogy okot találjak az írásra. Hogy legyen merszem kézbe venni a husángot és a lopót, és csapra verni a hordót. A borosat, a söröset? És ha a söröset, a tízest vagy a tizenkettest? És különben is, vajon az a hordó nem lesz félig üres, nem lesz csak félig tele? És az a nedű nem lesz-e pimpós, poshadt, állott? Vajon megdicsérnek majd a barátaim, ha meghívom őket, hogy kóstolják meg, amit magam termesztettem vagy idegen pincékből hoztam? Írás közben azzal vesződöm a legtöbbet, hogy megtaláljam a kellő mértéket, az olvasók iránti felelősség mértékét, amit előzőleg magamon próbáltam ki. Hogy az olvasóim az első sorokból felismerjék, hogy az ital az én pincémből való, hogy érződik benne környezetem frissítő pimaszsága, hogy még nem pimpósodtam meg, hogy nem csaptam be őket, hogy nem pocsékolták el idejüket és pénzüket. Ezzel vesződöm a legtöbbet írás közben: igyekszem már a fejemben megvágni és aztán ollóval a kész szövegben megrövidíteni a sorokat, hogy fokozzam az ellentétes képek ütközésének csattanását… De mindez még merő szórakozás, az igazi strapa a szöveggel való bajmolódás, amikor le kell tisztáznom, amit írtam. Éppen ezért azt gondolom, hogy az igazi író a másolásnál, az újabb szövegek beillesztésénél jut szóhoz. Ezért tartom zseninek Tolsztojt, aki összesen hétszer tisztázta le a Háború és béké-t, álltában, és közben, naplói tanúsága szerint, még arra is volt ideje, hogy dévajkodjon egy sort a grófnőjével a szőnyegen, a szobájában. Le a kalappal! Tolsztoj, ő aztán író a javából. És a tetejében: nemcsak a népe, de az egész világ lelkiismerete! Ez az, ami írás közben a leginkább leköt és a legtöbb munkát adja: hogy ne gondoljak Tolsztojra, a Háború és béké-re, arra a szőnyegre a szobácskájában…

Mosolyog néha azon, amit leír?

Azon szoktam mosolyogni, amitől utólag rémüldözöm, hogy vajon sikerül a szöveggel a jövendő olvasót telibe találnom, felháborítanom, a csalóka sorok kelepcéjébe ejtenem. De csak addig mosolygok, míg az a sejtésem nem támad, hogy az olvasók, tájékozottságuknak köszönhetően, előbbre tartanak, mint én, hogy olyasmit várnak tőlem, ami meghaladja tudatukat és tudásukat. Vagyis azt várják, hogy meglepjem őket. Az én mosolygásom tehát abban áll, hogy elmúlik a mosolyoghatnékom. Csak akkor mosolygok beavatottan, amikor látom kárörvendő olvasóimat, ahogy a szövegeimet olvasva mosolyognak azon, hogy végre már hanyatlom, hogy fogva tartanak a sztereotípiáim, hogy már ismétlem magam, hogy lassacskán már nem tudom meglepni őket, tehát unalmas vagyok. Egyszóval, hogy már nem megy nekem az írás, hogy már nevetséges vagyok… El is múlik a mosolyoghatnékom, amikor ezeket a sorokat olvasom, de tegyük csak kezünket a szívünkre és vegyük elő a jobbik eszünket: dagály és apály… Ez az! És már újra mosolygok azon, amit írtam.

Minek szokott örülni?

Elnézem a játszadozó gyerekeket, és pontosan látom, hogy nagyjából mi lesz belőlük, ha majd felnőnek, elnézem az üldögélő öregeket, és pontosan látom, hogy körülbelül miféle szerepet tölthettek be a társadalomban, amikor még fiatalok voltak. Hosszú órákig elüldögélek az erdő szélén, a patak partján, és pontosan látom, milyenek lesznek a nyírek és égerfák ősszel és télen, sétálgatok a téli kiserdőben, és pontosan látom, hogyan néznek majd ki a fák tavasszal és nyáron. Látom a virág és a mag összes stációját, egészen a termésig és vissza, elnézem az almát, amit kezemben tartok, és valamennyi stáción át visszahátrálok a rügyig az almafa gallyain. Látom a szüntelenül forgó felcicomázott köröket, ahogy elhaladnak egymás mellett, megelőzik egymást vagy önmagukhoz képest lemaradnak, de mint a hullámok sorra elérik tetőpontjukat a tengerparton és az apállyal visszahúzódnak, hogy aztán ez az egész játék értelmet nyerjen a dagálykor… Szeretem az esőt, bármilyen formában, és a lombhullást és a hópelyhek rézsútos szállongását, a felhőtlen, kék égbolton viharfellegeket és villámokat látok, örömömet lelem a macskakölykökben, a jövendő kandúrokat és macskákat látom bennük. Szeretem öreg macskámat, amely fiatalembert lát bennem, mert szeretjük egymást, és ahogyan Hegel tanítja: A szeretőknek nincs testük… egy vagyok azzal a kis állattal. De a legnagyobb örömet a pincérek szerzik nekem, akik, alighogy megpillantanak, a tekintetük máris barátságosan méreget-mérlegel, és máris hozzák a korsó pilsenit, és a kezemhez csúsztatják.

Minek szokott örülni a felesége?

Örömet szerzett neki, ha színes fonallal képecskéket horgolhatott az előnyomott mintába. Felettébb örült, amikor elvettem feleségül, mert tudta, hogy jó partit csinált. Egyrészt beházasodott egy szép libeňi lakásba, amely ugyan csak egyetlen helyiségből állt, ahová nem sütött be a nap, viszont az udvaron volt a toalett. De ami a fő, akkoriban makulatúrát báláztam, és így szituált voltam. A jegygyűrűt ugyan neki magának kellett megvennie, viszont én egy hónap alatt többet költöttem, mint amennyit kerestem, és így csupa vigasság volt az életünk. Mostanában annak örül a feleségem, hogy Sokolníkyban beírattam dzsesszgimnasztikára. Szerettem volna még, hogy örüljön, amikor beíratom templomi énekkarra, főzőtanfolyamra és angolra, de nem akar egyszerre ennyi örömöt. Bennem akkor leli nagy örömét, amikor rám néz és látja, hogy azon spekulálok, mit is kéne mondanom, hogy este ellóghassak hazulról. De akkor örül a legjobban, ha a kocsmában állott sört hoznak ki nekem, hab nélkül. Alighanem ezért szeretjük egymást ennyire, merthogy idén ünnepeljük az ezüstlakodalmunkat…

Van olyan könyve, amit jobban szeret, mint a többit?

A hirdetést a házra, ahol már nem akarok lakni. Azért szeretem, mert pont úgy rémüldözöm tőle, mint azoktól a könyvektől szoktam, amelyek bármelyik pillanatban megjelenhetnek. Ilyenkor aztán vége a tréfának, állandóan az az érzésem, hogy csak szabadságon vagyok itt a világon, hogy kimenőt kaptam a sírásótól, úgyhogy írok, sorra adom le a szövegeket, aztán egy korrektúra, nahát, még a világon vagyok? Egy másik korrektúra, hogyhogy nem haltam még meg? És aztán, mint az üstdob ütései a Sors szimfóniá-ban, jeladás, és utána az, amitől a legjobban féltem és félek, megjelenik a könyv, az utolsó pillanatig örültem, hogy elpatkolok, és közben valahogy lábra álltam, úgyhogy teljességgel átérzem a könyvesbolt előtt kígyózó sor miatti felelősségemet, a felelősségemet azért, amit leírtam abban a könyvben, azért, akit megsértettem. Azokat a könyveket, amelyek az idén vagy jövőre fognak megjelenni, azokat szeretem a legjobban, mert először agóniába kergetnek, és aztán, amikor megjelennek, feltámadok halottaimból, és akkor szépen megehetem, amit főztem. Valahogy úgy van ez a könyvekkel, mint a szüléssel. Sőt azt mondják, és én hajlok erre a véleményre, hogy egy ilyen, a nyomda hasában kihordott könyv a legnagyobb reményeket és ugyanakkor a legnagyobb aggályokat ébreszti. És a szülés ugyanez. Élet és halál kereszteződése. Egy ilyen újszülött könyv, bár világra hozója halálosan el van gyötörve ettől az egésztől, mint anyakecske a gidáktól, mosolyog, először ő maga dajkálja a kicsit, aztán odaadja szeretteinek, hadd ringassák ők is. Én is minden könyvet odaadok dajkálni a barátaimnak, babadunyha, pólya nélkül, csak úgy, a karjukba, dajkálják, mint a karácsonyi kalácsot…

Mitől van az, hogy ilyen szeretettel nézi az embereket, a világot?

Attól, hogy gyáva vagyok. Ha valaki okosabb nálam, hát kedvesen kifaggatom arról, amit nem tudok. Amikor valaki erősebb, mint én, hát, hogy be ne verje a képemet, dicsérem fizikai erőnlétét és felcsapok a barátjának. Ha pedig valaki szebb nálam, szerencsére ilyen ember kevés akad Közép-Európában, hát kijelentem, hogy ugyan ő a legszebb az egész köztársaságban, de a második helyen rögtön én következem. Így aztán szeretnek az emberek, és én, együtt érezvén velük, belebújok a bőrükbe, és semmi sem akadályoz benne, hogy én ne ő legyek. És aztán! Én olyan figyelmesen hallgatok másokat, hogy bár ellenkező véleményen voltam, teljesen azonosulok azzal az emberrel, akinek számára a nézete léte alfája és ómegája. Még helyeslem is nézetét, holott az nekem talán káros. Nekem ugyanis már olyan jól vagy olyan rosszul áll a szénám, hogy ahhoz, hogy éljek, semmilyen nézetre nincs szükségem. Én olyan voyeur-féle vagyok, csak nézek és hüledezem azon, amit látok. Inkább azon igyekszem, hogy másokban legyen elég kurázsi. Én ugyanis már egyetemi tanulmányaim kezdetén felvettem és aztán egyetlenegyszer sem hagytam ki Fischer úr előadását Arthur Schopenhauerről. Megtanultam azt, ami valahogy társítva volt azzal, amit a géneimben hoztam magammal. Hogy ne legyek nagyratörő, éppen ellenkezőleg. Viszont kiadósan figyeljek, a lehunyt szemhéjak mögött is introvertáltan nézzek, nézzek és lássak. Később beleszerettem és máig is szeretem: Ladislav Klímát… A győzelem csupa-csupa vereségből áll, és minden csak Játék… Ezért nézem szeretettel a világot, én, akárcsak Pepin bácsikám, még ha alulmaradok is, mindig győzedelmeskedem.

Sok rosszban volt része?

De még mennyiben, azok az én szerelmi traumáim, a töréseim, az epeműtétem, ennek még van valami pozitívuma, mert az ember sohasem tudhatja, mi mire jó. De néha érzem, ahogy fejemben a horizonton sötét felleg tornyosul, ahogy egyre hasasodik, képek tünedeznek át a hártyán, és nekem résen kell lennem, hogy meg ne haljak, mert látom, hogy a vágóhídra hajtott teheneim, a ridegtartásra fogott borjaim azok, hogy ott vannak a vágóhídi malacaim és mindaz, ami a vágóhidakon játszódik le, létemet fenyegeti… Az idén történt: egy falusi hentesüzletben álltam sorban, ott minálunk, Kerskóban, a hentes újra és megint jelezte nekem, hogy várjak, hogy várjam ki, míg utolsónak maradok. Aztán azt mondta: Jöjjön velem. Maga mégiscsak író, nem? És én azt feleltem, hogy igen, az vagyok. Állbiccentéssel. Ott, ahol a mészáros a vágóhídról hozott darabokat bontja, a deszkán három sertéslapocka feküdt, a mészáros rámutatott a húsra, és azt mondta: Mi a fenét művelnek a disznókkal azokon a vágóhidakon? Odaadta a szemüvegét, és én láttam, hogy a három forgócsontot egy erős csapás ripityára törte, ízzé-porrá zúzta, hatalmas véraláfutások a húsban, csontszilánkok… Gyalázat! Kiáltotta a mészáros. Az egész világ szégyene! Maga író, magának látnia, tudnia kell ezt! És egy vérfoltos újságot, egy hetilapot dobott a véres deszkára. Aztán visszavette a szemüvegét, az orrára biggyesztette és felolvasott nekem: A négy és fél millió vágóhídi malacból ötvenhatezer még a tehervagonban szörnyethal iszonyatában, tessék, egy kép. Na és ez itt! Miután kinyitották a vágóhídi csikókat szállító vagont, két halott csikó volt benne, megfulladtak! A másik vagonból egy lovacska nem akart kimenni a rámpára, a hajtó először kivágta a nyelvét, és amikor a lovacska ezután sem akart kötélnek állni, hát ott helyben, a vagonban levágta. Micsoda kép. Egy másik szerelvény… Ajtónyitás után két növendék borjú, két tehén holtan, megfulladtak! Itt pedig egy kép a vágóhídról, ahogyan a malacokat a teherkocsiból egyenesen egy lejtős acélalagútba hajtják, amin leszánkáznak egyenest a pincébe, a lábuknak persze annyi, és csak itt ölik le a megrettent állatokat. Én tudom, mire képes egy disznó! Nézze! Kinyújtotta kezét, és megmutatta a behegedt sebet az ujja hegyén. De ami sok, az sok! És nálunk? Kladnóban még nincs olyan szállítószalag, ahol a teheneket először hatos csoportokban árammal elkábítják. Úgyhogy le kell taglózni őket. A cimborám mesélte, hogy amikor a tizenhatodik tehenet terítette le, hát az, amelyiket elsőnek kábított el, már föltápászkodott, mert a haverom kollégája, akinek le kellett volna vágnia, elugrott egy kávéra! Gyalázat! Most, öregkoromra szörnyen gyötör a dolog. De maga író, erős gyomra kell hogy legyen… És amikor a boltot zárta be mögöttem, az ajtó üvegtábláján át kikiabált nekem: Ugye örül, hogy mindezt megmutattam magának? És azt mondta, lehet, hogy ettől jobban megy majd az írás… És beszélt, beszélt, de odakinn már hideg volt, bepárásodott az üvegtábla, úgyhogy csak a beszélő száját láttam… És maga, kisasszony, azt kérdezi, hogy sok rosszban volt-e részem… Az a vádló hentesszáj, az ajtó párás üvegtábláján mozgó ajak!

Szokott rosszkedve lenni?

Ha nem lenne, tennem kéne róla, hogy legyen. Hiszen épp ez a legszebb az emberben, a rosszkedve, amikor nincs tovább, amikor az ember államellenes beszédeket tart maga ellen, amikor agya és akarata blokkolva van, amikor egyszerre daun és hin, és amikor az élettelenségről elmélkedik, hirtelen felfakad egy forrás, egy erecske, és én követem azt a friss képet, mint egy újszülött gyermeket, és körülöttem az emberek hangoskodnak és fecsegnek, lamentálnak fölöttem, de én érzem, hogy megmenekültem, hogy ha nem volna olyan pocsék kedvem, hát ki lennék tagadva, taszítva, törölve abból az emberi közösségből, azoknak a közösségéből, akiket meglegyintett az imbecillitás, akik egy kicsit költők, vagy ezt gondolják magukról. Akinek sokszor van rosszkedve, az az istenek kiválasztottja, az ilyen ember képes megújulni, megfiatalodni. Ha felütnénk az orvosi könyveket, megtalálnánk, hogyan nevezik az olyan embereket, akik gyermek módjára tudnak örülni és nevetni, és rögtön utána átadják magukat a rosszkedvnek és morcoskodásnak! Mániás depressziósok! És az író, ha nem színészkedik, hát pont úgy van ezzel, mint egy gyerek. Hogy felderülhessek, hogy úgy-ahogy forogjon az eszem, először pocsék hangulatban kell lennem.

Mit csinál, amikor nem megy az írás?

Nálam gondtalanabb embert maga még nem látott. Ha nem zsibog, minek gyötrődjek? Rögtön megragadom az alkalmat, és megyek a városba flangálni, úgy érzem magam, mintha a feleségem valahol tőlem jó messzire nyaralna. Én az első osztályú nem író írók kategóriájába tartozom. Sőt azt gondolom, hogy az írás csak pótlék, az igaz élet pótléka. Ha választanom kéne, alighanem a lazsálásra voksolnék az irkálás helyett. Ilyenkor még társasági emberré is képes vagyok átvedleni! Mihelyt elhagyott a múzsa, egyfolytában boldog vagyok, csak másnap gyötör a macskajaj, de az ilyen macskajaj az gyónás saját magunknak, az fülelés befelé, a belső szervekre, hogyan regenerálódnak, sőt az efféle másnaposság az valóságos ellenterv, amely önmagunk mélyenszántó kritikájával párosul. Ha nem írok, mindez megadatik nekem. Amikor fiatalabb voltam, kölcsönkértem néhány gyereket és csónakáztam, horgásztam, alkonyatkor pedig a többiekkel együtt a rakparton heverésztem, üldögéltem, felkelt a hold, minek ide irodalom? Ha nem megy az írás, még utazgatni is szívesen utazgatok, megcsodálok minden vidéket, beérem azzal, ha elmehetek Klánovicébe, ha a víz partján ballaghatok… És amikor úton vagyok, állandóan résen állok, minden érzékemmel összeköttetésben vagyok a vidékkel. Amikor nem megy az írás, Prága székesfőváros utcáiban lapozgatok, közben arra gondolok, mikor és melyik volt az a dagály, amelyiknek hatalmas hulláma ebbe a városba sodorta ezeket a szépséges épületeket. Érkeztek hullámok Franciaországból és Itáliából, Burgundiából és Németországból, járom a várost és ámuldozom, hogy miféle hullámok voltak azok, amelyek elmosták és olyan messzire sodorták azt a sok-sok idegen hangulatú és gondolkodású embert, azt az ezernyi tartalmat, hogy az apály csak ezeket a szép kagylókat, kövületeket hagyta itt belőlük, hogy csak mi, csehek maradtunk itt, akik, valahányszor idejön valaki, hát mindig idegen tollakkal ékeskedünk. Tulajdonképpen most döbbenek rá, hogy tényleg akkor érzem magam a legjobban, amikor nem megy az írás…

Hajlamos a misztikára?

Ebben az országban a misztikán, a misztikus szón olyasvalamit értenek, ami a vallásos révülettel, tévelygéssel kapcsolatos. Számomra a misztika a lélek nagyon is természetes állapota, több, mint a képzelet, intuíció, amely ugyan nincs meg mindenkiben, de akiben megvan, az tudja, hogy kívülről jött, adományként. Számomra a misztika a keskeny szivárványhíddal kezdődik, amin az ember átkel a túloldalra, a szeretett lénybe, az esti táj kellős közepébe. A misztika számomra felettébb természetes metódus, amit megtanulni nem lehet, de megérteni igen, mégpedig attól, aki a kilincsnek nekiveselkedve képes bejutni a minden dolgokra nyíló ajtó mögé, aki képes csendben és alázattal, nullhelyzetben is rezzenéstelen tekintettel nézni és érzékelni azt a vékonyka, félénk erecskét, az összekötő sugarat. A misztika tehát a megismerés természetes fajtája, csakhogy! Nem adatik meg mindenkinek. A misztika trauma, amelyet már a bölcsőben, és még korábban, már a génjeiben magában hordoz valaki, ígéret, annak az ígérete, hogy ez a csecsemő beavattatik majd a hétköznapi titokba, hogyan lehet könnyen és egyszerűen nem repülni, de hallani és érteni mindent, ami csak él, hogy a halál, amit senki, semmi nem kerülhet el, ez a halál őt nem érinti, mert a misztikus olyan ember, aki eltörölte a halál értékét, míg a hős a halállal kiteljesíti hajótörését, amely a halál ünneplése is… Azt kérdezte, Kasperová kisasszony, hogy mit csináltam a tengernél? Gyakorlatilag semmit, közvetlenül a vízparton állítottam fel a nyugágyamat, és jóformán egész nap és aztán újra és megint a dagálykor előrenyomuló, apálykor visszavonuló hullámokat hallgattam, és közben nemhogy elgondoltam, hanem ebben a ritmikus mozgásban láttam az élet és halál történeteit, az újbóli és ismétlődő születést és feltámadást és elmeszesedést… Ám mindezt eseményekben és történetekben, úgy, ahogyan gyermekkoromtól láttam, megéltem… Akkor ott, a tengernél és később, a dagály és apály tengeri pillanataira visszaemlékezve mosolyogtam és mosolygok, mint ahogy Jfrával ámuldoztunk Cipruson, amikor szemtől szemben álltunk az ábrándos, mosolygós és misztikus Apollókkal…