Szerkesztette:

Lukács Tamás

Képjogok © A szerző magángyűjteményéből

ISBN 978-615-691-594-8

Minden jog fenntartva

© Fodor Zsóka, 2026

© KAS Kiadó, 2026

Felelős kiadó: Kocsis András Sándor,
a K.A.S. Kft. ügyvezető igazgatója

Nyomdai előkészítés: Veres Ildikó

Korrektor: Kádár Elza

Képfeldolgozás: Fanda Pál

www.kaskiado.hu

rendeles@kaskiado.hu

Tartalom

Előszó

1. Kicsoda ő?

Előszó

Vannak emberek, akik nem egyszerűen megélik az életüket, hanem észrevétlenül alakítják másokét is. Nem hangos gesztusokkal, hanem azzal, hogy mindennap ugyanazzal a hittel végzik a dolgukat. Az ilyen emberekből idővel nemcsak jó művészek lesznek – hanem mértékek.

Különös mesterség a színészé. Minden este valaki más bőrébe bújik, miközben egész életében önmagát keresi. Keveseknek sikerül úgy végigjárni ezt az utat, hogy a szerepek sokasága mögött változatlan maradjon az ember. A siker múlékony, a taps elhalkul, a függöny minden este legördül. Ami megmarad, az a jellem.

Fodor Zsóka pályája erről a ritka állhatatosságról tanúskodik. Egy ország ismeri és szereti Magdi anyusként. Ez a név régen túlnőtt a tévés szerepen. Közös emlékké vált, amely családok nappalijában született meg, esték ezreit kötötte össze, és beleszövődött a mindennapokba. Kevés művésznek adatik meg, hogy ennyire közel kerüljön az emberekhez, és még kevesebbnek, hogy ott is maradjon a szívükben. Talán azért, mert a közönség mindig megérzi a valódit. Meg lehet pontosan tanulni a szöveget, hibátlanul felépíteni egy jelenetet, de emberséget nem lehet eljátszani. Az vagy jelen van, vagy nincs. Fodor Zsóka alakításaiban mindig ott van ez a csendes igazság. Az a tekintet, amely nemcsak néz, hanem figyel is. Az a mosoly, amely nem szerep, hanem természet.

Szerencsés nemzedék a miénk. Nem csupán azért, mert láthatjuk játszani, hanem mert láthatjuk megélni is ezt a hivatást. Egy olyan korban, amely gyakran összetéveszti a feltűnést a teljesítménnyel, ő arra emlékeztet minket, hogy a maradandó érték soha nem harsány. A minőségnek nincs szüksége bizonyításra. Elég, ha estéről estére újra megszületik. A művészet szolgálat. Talán régimódi szó, de nincs nála kifejezőbb. Szolgálni a szerepet, a szerzőt, a partnert és a közönséget. Fodor Zsóka ezt a szolgálatot nemcsak a színpadon teljesíti. Ugyanazzal a természetességgel fordul a néző felé a függöny előtt, mint másnap a villamoson ahhoz, aki felismeri és megszólítja. Mert számára nincs különbség ember és ember között. Ő ugyanis tudja: a nagyság nem kiváltság, hanem felelősség.

Ez a könyv egy életutat őriz – szerepeket, emlékeket, sikereket és bizony kudarcokat. De minden lapja mögött ugyanaz az ember áll. Egy művész, aki nemcsak alakokat formál, hanem bizalmat épít. Aki nemcsak történeteket mesél, hanem jelenlétével otthont teremt milliók emlékezetében.

Egy életművet nem lehet néhány mondatban összefoglalni, legfeljebb megköszönni. Köszönjük, Zsóka, hogy évtizedek óta nemcsak szerepeket ajándékozol nekünk, hanem emberséget, hitet, derűt is. Hogy megmutatod: a művészet akkor a legnagyobb, ha szeretet tölti be, és a siker akkor maradandó, ha alázat kíséri. Köszönünk minden percet, amelyet velünk, értünk, a közönségért élsz meg. Szívből kérjük a Jóistent, hogy még sok-sok éven át őrizzen meg nekünk jó egészségben, mert vannak művészek, akiket csodálunk, és vannak olyanok, akik nélkül szegényebb volna az életünk. Te közéjük tartozol.

Megyesi Balázs

Szép idők

Nem vagyok hiú,
de nem akarok úgy kinézni,
ahány éves vagyok.

1. Kicsoda ő?

Az eredeti nevem sokkal hosszabb az ismertnél, és úgy hangzik, mint egy régi nemesasszonyé: Fodor Erzsébet Gizella Mária. Édesanyámék hatan voltak lánytestvérek. Amikor a hatodik is lány lett, nem pedig „gyerök”, nagyapám teljesen kiborult, és csúnyán berúgott. A cimborái nem győzték vigasztalni. Drága édesanyám viszont nagyon sikerült teremtés lett, rengeteg humorral, talpraesettséggel. Ilyeneket mondott: „Én nem kényeztetem a lányomat, eszi, nem eszi, főzök másikat.” Vagy: „Ha az én lányomnál lenne szebb, jobb, tehetségesebb színésznő, én megmondanám.”

A sok jó tulajdonsága mellett akadt egy rossz is. Mindig átment a piros lámpán, még kilencvenen túl is. Szabályosan könyörögtem neki:

– Anyám, ne csinálj belőlem félárvát!

Rám nézett, méltóságteljesen kihúzta magát, és így szólt:

– Lányom, te ehhez nem értesz. A zöldön mindenki át tud menni, de a pirosnak bukéja van.

Egyébként Hittaller Rózának hívták, és remekül énekelt. Ez utóbbit nem örököltem tőle. Emellett nagyon jól főzött, és ha mindez nem lett volna elég, pompásan korcsolyázott. Ja, azt még nem is említettem, hogy Budapesten születtünk. Ő is, én is.

Az apámat pedig Fodor Bélának hívták. A Jóistenke olyan külsővel áldotta meg, amivel időnként vissza is élt. Magas, vékony, barna hajú, szürke szemű, pasztareklám-fogsorú, nagyon szép ember volt. A postán, ahol dolgozott, „Szép” Fodor Béla volt a ragadványneve. Mindvégig Budapesten szolgált, és egy idő után kinevezték postaműszaki főellenőrnek, a Posta vezérigazgatóságán is dolgozott a mai Széll Kálmán téren (a nem annyira fiatalok kedvéért: a Moszkva téren, netán a Kalefon).

Kilencéves koromig nagyon szép gyerekkorom volt a hat évvel idősebb bátyámmal. Pedig mindig úgy bánt velem, mintha fiú lennék, és olyan játékokat is játszatott velem, például indiánosdit. Anyámék elmentek színházba, és ekkor jött elő ezzel Tomika, aki hivatalosan Fodor Béla Tamás volt, de a Tamást nem szerette, ő Bélának tekintette magát. Viszont valamiért az egész család Tamásnak, Tominak hívta. Később majd visszatérek arra, hogy mi lett a sorsa.

Például azt mondta, hogy bezárja az indián hercegnőt a végvárba – ez pedig a gardróbszekrényünket jelentette. Így hát bezárt, majd mint aki jól végezte a dolgát, lefeküdt aludni. Aztán amikor hazajöttek éjjel az édesanyámék, fölrázták őt:

– Hol az Erzsi?!

– Mit tudom én.

– De hát mégis, hiszen nincs a lakásban.

– Keressétek meg.

Én pedig közben ott aludtam a gardróbban.

Vagy megfeszítette magát a szőnyegen, és utasított, hogy emeljem fel a fejét. Mondtam: „Tomika, én nem merem.” Ugyanis nagyon vékony kislány voltam. Egy darabig emeltem, majd elejtettem. Na, akkor nagyot koppant a szőnyegen, mire fogta magát, és bezárt a vécébe.

Ő tanított meg biciklizni is, bár megint csak sajátos pedagógiai eszközökkel – ugyanis olykor kicsit megagyabugyált. Nem durván, nem sokat, de úgy testvériesen. Vagy azért ütöttem meg magam, mert leestem a bicikliről, vagy azért, mert nem mertem fölszállni rá. De különben nagyon szeretett engem, és azokat sokkal jobban megverte, akik engem bántottak volna.

Mindezen „gyötrelmek” ellenére kilencéves koromig minden szép és jó volt. Helyes kislány voltam, mozgékony, ráadásul minden általános iskolai tanárnőm beleszerelmesedett az apukámba. Én ezt észrevettem – és kihasználtam –, úgyhogy nem buktam meg soha. Apám ugyanis azonkívül, hogy jó megjelenésű volt, megnyerő stílussal bűvölt el mindenkit.

Édesapám mindig is kikacsintgatott a házasságából, de anyám, mint említettem, nemcsak szellemes, jó humorú asszony volt, hanem okos is. És a fél szemét behunyva tartotta, mert tudta, hogy az édesapámnak sokkal nagyobb a szexuális étvágya, mint amit ő igényel. Viszont apám azért szerette édesanyámat, mert istenien főzött, állandóan takarított, nagyon jó anya volt, és nagyon jó feleség.

Apám színjátszókörben is szerepelt, bár csapnivaló színésznek bizonyult a drágám. De olyan szép embernek teremtette a Jóisten, hogy mégis hasznát vették. Anyám viszont rendkívül tehetséges színésznő lett volna, ha nem ő a hatodik lány a családban.

Anyukám így csak nyolc általánost végzett, azt hiszem, de ahhoz képest elképesztően okos üzletasszony volt, és nagyon jól boldogult az életben. Most tudatosul bennem: soha nem jutott eszembe, hogy megkérdezzem, pontosan milyen végzettsége van. Az biztos, hogy az agya egyetemi szintűnek bizonyult, amit sajnos nem örököltem tőle, ahogy a hangját sem.

Az én jóképű édesapám

Egy idő után a Fő utca és a Halász utca sarkán álló Halászkertnek lett az üzletvezetője. Aztán később, a háború után a Postapalota konyháját vezette, és beosztották hozzá konyhalánynak a „deklasszált” elemeket: az apácákat és a kurvákat. Anyám rendkívül szabadszájú, szellemes asszony volt, és fél év múlva nem lehetett megkülönböztetni, hogy ki melyik rendbe tartozott.

Huszonnégy éve éltek házasságban, amikor az én drága apám beleszeretett egy kolléganőjébe – és ez nem pusztán „kaland” volt. Úgy hívták az illetőt, hogy Bori, a vezetéknevére már nem is emlékszem. Olyan típusú nő volt, mint Bara Margit. Erdélyből jött ő is. Nagyon gusztusos, szép nő volt. Apukám teljesen belehabarodott, így el-elmaradozott, későn járt haza. Anyám, mint említettem többször, okos asszony volt, észrevette, hogy apám bizony addig se látogatta túl sűrűn az ágyát, de egy idő után el is felejtette, hol a hálószoba.

Egyszer a bátyámmal mentünk villamoson a Kálvin téren. Anyukám kinézett az ablakon, és meglátta apámat meg Borit bemenni a Vörösmarty moziba. Máig emlékszem a film címére is: A B-ügy. Anyám megfogta a kezünket, lerángatott a villamosról, beviharzottunk hárman a moziba. Az előcsarnokban anyám nekiesett Borinak, akit én, szegényt, jól bokán rúgtam. Soha nem felejtem, milyen döbbenten nézett rám. Majd apám, aki nagyon szép, de gyáva ember volt, bemenekült a férfivécébe. Hogy aztán Bori hova menekült, meg mi lett a vége, azt nem tudom, azt viszont igen, hogy anyám nagyon sírt. Ebből is látszik, anyám milyen temperamentumos asszony volt. Na, sokáig ment a huzavona. Apám ugyan háromszor elköltözött és háromszor vissza, mert a két gyerekét szerette, és azt mondta:

– Rózsika, szeretlek téged, de nem tudok Bori nélkül élni.

Elváltak, és elkezdődött apámmal az én albérleti életem. Tudni kell, hogy akkoriban a bíróság a fiút természetszerűleg az apának ítélte, a lányt meg az anyának. Ámde anyám sokat betegeskedett, a bátyám pedig ipari tanuló volt, esztergályosnak tanult, és inasként kapott valami picike pénzt. Apám viszont jól keresett mint postaműszaki vezető főellenőr. Ezért végül engem ítéltek apámnak. Viszont Bori is albérletben lakott, oda nem mehettünk apámmal. Tehát elkezdtük az albérleti életünket. Végül találtunk egy elég nagy lakást, hogy apám is befért, és én is befértem. Aztán vándoroltunk az albérletek között.

Van egy szomorú történetem. Emlékszem, a Fehérvári úton egy nagy lakásban laktunk. Apám, a nagymama, a lánya, a férje, a nagylány meg én. Az ötvenes években járunk. Nagymama valahonnan szerzett egy csirkét, körülülte a család az asztalt, nagymama felporciózta a csirkét, hogy mindenkinek jusson. Erzsike ült, ült, és elkezdett sírni. Kérdezték:

– Erzsike, hát mi baj van?

– Nem én kaptam a combot.

Ebben, azt hiszem, benne van a gyerekkorom sivársága, hogy bizony nem nekem járt a jó. Egyszer a Rózsadombon, emlékszem, apám döbbenetes összeget, ötszáz forintot fizetett értem, hogy reggelit, ebédet, vacsorát, tiszta ágyat kapjak. A nyolc általánost összesen hat iskolában jártam ki, de a nyolc év alatt ember meg nem kérdezte: „Erzsike, mi újság az iskolában?”

Én ezt tudomásul vettem, és „elvoltam”. Például otthon, egyedül tanító nénit játszottam, és kis füzeteket gyártottam, satöbbi. Aztán a Rózsadombon a Szép családhoz kerültem albérletbe, a lányukat pedig úgy hívták, Szép Ilonka. Balettnövendékként volt tütüje, amit nagyon csodáltam és irigyeltem.

A másik balettos emlékem, hogy apám meg a nővére egyszer elvittek az unokanővérem vizsgaelőadására az Állami Balettintézetbe. Ott ültem apámmal meg a nagynénémmel, és A Hattyú halála volt a vizsgaelőadás. Kijött az unokanővérem, Manyika – nagyon szép lány volt –, tütüt viselt, a fején tolldísz, a cipője pedig olyan, hogy lábujjhegyre tudott állni, és nem esett el. Ájultan néztem. Hát én balerina akarok lenni! – gondoltam olyan tízévesen.

Snitt. Iskolában megkérdezte a tanító néni, hogy ki mit ad elő a tornateremben rendezendő ünnepségen. Mondta az egyik kislány, hogy ő el tudja zongorázni a Kék Duna keringőt.

– Nagyon jó – helyeselt a tanító néni. – És Erzsike, te mit?

Mire én: – Tudok balettozni.

Kiloptam a házigazda kislányának tütüjét, tolldíszét, cipőjét, ez utóbbit vattával kibéleltem. Aztán megbeszéltem a zongorára jelentkező kislánnyal, hogy addig játssza a Kék Duna keringőt, amíg én össze nem esem, mert azt nagyon jól megjegyeztem, hogy az én unokanővérem a Hattyú halálában egy darabig libegett, de egy idő után meghalt szegénykém. Nagyon tetszett nekem ez a befejezés, én is így akartam. Igen ám, de a kislány már harmadszor játszotta a Kék Duna keringőt, és a tanár már sziszegve kiabált: „Erzsike, gyere már be!” Akkor nagy kegyesen összeestem. A kislány végre abbahagyta a zongorázást. Kimentem a függöny elé, és úgy kellett berángatni. Ez volt az egyik élményem, ami nem túl vidám.

Persze akadt vidámabb is: Szépék a Rózsadombon Keleti Márton villája mellett laktak, én pedig a híres rendező lányával játszottam. Nagyon helyes, fekete hajú lány volt. Mint említettem, reggelit, ebédet, vacsorát meg tiszta ágyneműt kaptam. Arra is emlékszem, hogy állandóan az Uj Idők című szépirodalmi hetilapot olvastam, mert a néninek megvolt legalább száz példány, így hát hatéves koromtól szenvedélyesen olvasok, és akkoriban az volt az egyetlen örömöm, az Uj Idők.

Erről jut eszembe: nagyon szomorú vagyok, hogy megjelent az e-könyv, ami nagyon hasznos, de egyvalamiben gátolja a fiatalságot: hogy bővítse a szókincsét.

Hálás vagyok annak, aki könyvet ír. Később az első szerelmem, Dávid Kiss Ferenc – akiről persze mindjárt mesélek még – adta a kezembe A Thibault családot, a Csendes Dont, Szerb Antal világirodalom-történetét. Fel sem tudom sorolni azt a mérhetetlenül sok fontos könyvet, amit én elolvastam, mert Feri úgy érezte, hogy kiegészíti a műveltségemet, miután ugye csak esti gimnáziumba jártam. De van egy könyv, amit ma is nagyon szeretek, egy kevéssé ismert könyv, az a címe: Amber. Ez egy kurtizán életéről szól az angol udvarban. Nem tudom, fellelhető-e még valahol, de letehetetlen. Aztán nagyon szeretem Felix Salten Bambi című könyvét, amiből az önálló estemen régebben még egy fejezetet is előadtam a két levél, az öreg levél és a fiatal levél beszélgetéséről. Ahogy a fiatal levél tartja a lelket az öreg levélben, pedig tudja, hogy le fog hullani.

Az első szerelmem, Dávid Kiss Ferenc

Megmondom őszintén, mostanában pihenésképpen főleg bestsellereket olvasok, mert az a mennyiségű „komoly” könyv, amit fiatalon elolvastam, ma már, úgy érzem, nem pihentetne, márpedig leginkább pihenésre van szükségem.

Na de vissza a Rózsadombra! Mindig is nagyon szerettem a kutyákat, macskákat. Volt is egyszer macskám nyolc évig, Culika. És este, amikor már lefeküdtek a házigazdáék, a kis lelkem nagyon elszomorodott attól, hogy nem éreztem szeretetet. Apámat lekötötte a szerelme, a bátyámat a beteg édesanyám, így nemigen látogatott senki.

A harmadik szomszédban élt egy gyönyörű farkaskutya, úgy hívták, Dorzsi. Ki volt írva, hogy „A kutya harap”, ez azonban nem tartott vissza. Este kilenc körül, amikor elmentem sétálni a Gugger-hegyre – akkoriban a Vérhalom tér végén lévő beépítetlen, bokros, sziklás részt hívták így –, mindig megálltam Dorzsi előtt. Hát először ugatott meg minden, és akkor beszéltem hozzá: „Dorzsi, hát te is egyedül vagy.” A harmadik napon nemhogy nem ugatott, hanem átugrott a kerítésen, és elkísért a Gugger-hegyre. Leültem egy kis sziklára, átöleltem Dorzsit, és belesírtam a bundájába: „Dorzsi, engem senki nem szeret.” Ezt soha nem felejtem el.

Amikor betöltöttem a tizennégyet, aranyérmet kaptam a nagy-budapesti szavalóversenyen. Emlékszem, Mihail Marsak Kicsoda ő? című versével nyertem. Arról szólt, hogy jött Amerikából egy üzletember, és minden szép épületre rábökve megkérdezte az őt kalauzoló orosz embert:

– Kié?

– Hát a Mr. Komszomolé.

Továbbmentek, megint egy nagyon szép épület.

– Kié?

– Hát a Mr. Komszomolé.

És akkor a séta végén így szólt az amerikai üzletember:

– Istenem, milyen gazdag lehet ez a Mr. Komszomol!

Na, ez volt versbe öntve, és ezzel nyertem. Apám nagyon büszke volt rám, és meghatódott, de furdalta a lelkiismeret, hogy nem igazán kapom meg azt a szeretetet, amit igényelnék.

Aztán vége lett az albérletnek, mert apámék kaptak lakást. Egy egykori istálló lett felosztva szobákra. Éva néninek, a szomszédunknak ott is maradt a falban a kikötőkarika helye. Mi hárman is egy ilyen idézőjeles lakásban laktunk. Bori petroforon főzött. Én egy kempingágy-szerűségen aludtam, édesapám meg Bori egy kihúzható rekamién. Így éldegéltünk hármasban. Apámat tovább furdalta a lelkiismeret, így beíratott Rózsahegyi Kálmán színésziskolájába, ahol a drága Sas Józsival jártam egy osztályba.