részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rolf Dobelli: Die Kunst des digitalen Lebens:
Wie Sie auf News verzichten und die Informationsflut meistern

Piper Verlag GmbH, München, 2019

Első kiadás

Copyright © Piper Verlag GmbH, München, 2019

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Farkas Tünde, Kövesdi Miklós, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Féder Márta

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 604 417 6

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Feleségemnek, Sabinének, aki már előttem
abbahagyta a hírfogyasztást. És ikergyermekeimnek,
Numának és Avinak, akik szerencsére
még túl fiatalok hozzá.

Tartalom

A légy zümmögését is meg lehetett volna hallani

1. Utam a hírdiétához – 1. rész

2. Utam a hírdiétához – 2. rész

3. A hír az a szellemnek, ami a cukor a testnek

4. A radikális hírdiéta

5. A harmincnapos program

6. A kíméletes hírdiéta

7. A híreknek nincs jelentőségük – 1. rész

8. A híreknek nincs jelentőségük – 2. rész (gondolatkísérlet)

9. A hírek nem tartoznak a kompetenciakörünkbe

10. A hírek hamisan értelmezik a kockázatokat

11. A hírfogyasztás időpazarlás

12. A hírek beszűkítik az értelmet

13. A hírek megmérgezik a testet

14. A hírek megerősítenek bennünket a tévedéseinkben

15. A hírek megerősítik a visszatekintési torzítást

16. A hírek megerősítik a hozzáférhetőségi heurisztikát

17. A hírektől fortyogni kezd a véleményvulkán

18. A hírek akadályozzák a gondolkodást

19. A hírek megváltoztatják az elménket

20. A hírek hamis hírnevet hoznak létre

21. A hírek miatt kisebbnek érezzük magunkat, mint amekkorák valójában vagyunk

22. A hírektől passzívakká válunk

23. A híreket az újságírók gyártják

24. A hírek manipulálnak bennünket

25. A hírek megölik a kreativitást

26. A hírek erősítik a vacakságot – Sturgeon törvénye

27. A hírek az együttérzés hamis érzetét keltik bennünk

28. A hírek támogatják a terrorizmust

29. A hírek megzavarják a lelki nyugalmunkat

30. Nem voltam elég meggyőző?

31. És a demokrácia? – 1. rész

32. És a demokrácia? – 2. rész

33. A „hírlöncs”

34. A hírek jövője

35. Milyen érzés

Utószó és köszönet

Visszavonás

Függelék

Jegyzetek

A légy zümmögését is meg lehetett volna hallani

2013. április 12-én a The Guardian című angol újság meghívott, hogy mutassam be a Gondolj bele, hogy ne ess bele! című könyvemet, ami nem sokkal korábban jelent meg angol fordításban. A lap minden héten lehetőséget ad egy szerzőnek, hogy beszéljen a könyvéről – most rám esett a választásuk. Alan Rusbridger, a főszerkesztő összecsődítette a szerkesztőség munkatársait. A terem lassan megtelt. Vagy ötven újságíró tolongott ott, reggeli kávéval a kézben, sugdolózva, hogy vajon ki lehet ez az Angliában teljesen ismeretlen ember, akit Rusbridger be akar mutatni nekik. A feleségem elkísért. Szorítottam a kezét, hogy kicsit csökkenjen az idegességem. Előttem álltak a világ egyik vezető újságjának legnagyszerűbb munkatársai, én pedig esélyt kaptam arra, hogy néhány gondolkodástudományi észrevételemet megosszam velük. Abban reménykedhettem, hogy valamelyikük talán ír majd a könyvemről. Rusbridger megköszörülte a torkát, aztán felállt, és szárazon ennyit mondott:

– Épp a weboldalán jártam, elolvastam azt a szemtelen cikkét. Nos, arról beszéljen, ne a könyvéről.

Hát erre aztán nem voltam felkészülve. Magamban már megfogalmaztam azokat a jól átgondolt és gondosan felépített mondatokat a könyvemről, amelyek legjobb esetben utat találnak majd a The Guardian olvasóihoz. Most lenyeltem valamennyit. Az a cikk ugyanis, amit Rusbridger megtalált a weboldalamon, a legfontosabb érveket szedte össze pontosan az ellen, amit ő és világszerte nagyra tartott profi csapata nap mint nap létrehozott: a hírek ellen. Hát, jól-rosszul belevágtam, és felsoroltam érveimet, hogy miért is kellene szakmájuk legközkedveltebb termékének, a híreknek (news) a fogyasztását egyszerűen abbahagyni. Eddig ötven jóindulatú ember vett körül – mostanra azonban ötven ellenséggel álltam szemben. Próbáltam megőrizni a nyugalmamat, és elviselni a vasvillatekinteteket. Húsz perc alatt felsoroltam az érveimet, és ezzel a mondattal zártam:

– Legyenek őszinték, hölgyeim és uraim: az, amit önök csinálnak, alapjában véve szórakoztatás.

Csend. A légy zümmögését is meg lehetett volna hallani. Rusbridger körülnézett a teremben, összevonta a szemöldökét, és azt mondta:

– Azt szeretném, ha közzétennénk Dobelli érveit. Még ma.

Aztán sarkon fordult, és búcsú nélkül távozott. Az újságírók utána. Senki se nézett rám. Senki sem szólt hozzám akár csak egy szót is.

Négy órával később előadásom rövid változata már meg is jelent a The Guardian weboldalán. Pillanatok alatt összegyűlt alatta 450 olvasói komment – ennyi a technikailag megengedett maximum. A „News is bad for you” (A hírek ártanak neked) paradox módon az év legolvasottabb cikkei közé került.

Ez a könyvecske pontosan ezen a „szemtelen” cikken alapul. De ennél többet is kínál: további érveket a hírfogyasztás ellen, több kutatási eredményt arról, hogy mit művelnek velünk a hírek, és több tippet arra, miképpen fékezhetjük meg és irányíthatjuk a híréhségünket. A digitalizálással ugyanis a hírek ártalmatlan szórakoztató médiumból az egészséges emberi értelmet fenyegető tömegpusztító fegyverré váltak. Egy olyan veszéllyé, amitől szükséges lenne megvédenünk magunkat.

Egyvalami nagyon fontos: az, hogy korlátozzuk a hírfogyasztásunkat, nem keserves lemondások sorát jelenti. Épp ellenkezőleg: fejedelmi ajándékot kapunk cserébe: rengeteg időt, és egy új látásmódot, amely segít észrevenni azokat a dolgokat, amelyek igazán fontosak, és amelyek boldoggá tesznek.

És mivel a könyveket legjobb kétszer egymás után elolvasni, hogy ne felejtsük el őket, ezt a második menetet egy kissé megrövidítettem: elég lesz csupán az Útravalókat átböngészni. Kellemes időtöltést kívánok!

Rolf Dobelli, 2019 áprilisa

1. Utam a hírdiétához – 1. rész

– Szevasztok, a nevem Rolf, és hírfüggő vagyok.

Ha léteznének önsegélyező csoportok hírimádók számára, olyanok, mint például az alkoholisták csoportjai, akkor körülbelül ezzel a mondattal mutatkoztam volna be a körben, mielőtt megértésre várva helyet foglaltam volna. Ennek már több mint tíz éve.

A kezdet egészen hétköznapi volt. Csodálatos középosztálybeli családba születtem, hírfogyasztási rutinom nagyjából olyan lehetett, mint a többi emberé, akik a hetvenes években voltak fiatalok. Minden munkanapon fél hétkor hallottam, amint az újságkihordó a levelesládába csúsztatja az újságot. Hamarosan anyám résnyire nyitotta az ajtót, és gyakorlott mozdulattal kirántotta a sajtóterméket a ládából anélkül, hogy átlépte volna a küszöböt. A konyha felé menet kettészedte a lapot, egyik felét apám elé helyezte (anyám döntötte el, hogy melyiket), a másikat megtartotta. És amíg reggeliztünk, a szülők újságot olvastak, végiglapozták, cseréltek, aztán tovább lapozgattak. Pontosan hétkor meghallgattuk a svájci DRS rádió híreit. Apám ezek után nemsokára munkába indult, mi, gyerekek pedig iskolába. Délben az egész család összegyűlt az ebédnél. Ebéd után, fél egy tájban el kellett csendesednünk: jöttek a rádiós hírek. Este fél hétkor pontosan ugyanez játszódott le. És fél nyolckor elérkezett a nap fénypontja: a svájci tévé napi híradója.

A hírek épp annyira részei voltak az életemnek, mint a reggelente felhajtott Ovomaltine malátakávé. Mégis, már akkor úgy éreztem, hogy valami nem stimmel. Az a helyi lap, amelyre a szüleim előfizettek – a Luzerner Neueste Nachrichten – egy egyoldalas külföldi hírösszeállításból, egy egyoldalas gazdasági hírcsokorból, továbbá egy Luzernnel foglalkozó részből állt, amely mindig két oldalt tett ki, és így tovább. Ebben semmi szerepe nem volt annak, hogy az előző napon történt-e valami, vagy sem. A svájci piacon ekkoriban még nem voltak vasárnapi újságok. Ennek ellenére a hétfői lap is pontosan ugyanannyi oldalra rúgott – harminchatra –, pedig két nap, a szombat és a vasárnap híreit is tartalmazta. És ez nem csak az újságra volt érvényes: a tévéhíradó is mindig ugyanannyi ideig tartott. Ezt elég furának találtam. Mert ugye ez azt jelentette, hogy amit egyik napon fontosnak ítélnek, mert amúgy nem sok minden más történt, azt egy másik, eseményekben gazdagabb napon szükségszerűen kevéssé fontosként elvetik. Nem lehet másképp, gondoltam – ám nem sokat törtem rajta a fejem.

Az évek során aztán telhetetlen újságolvasóvá fejlődtem. Híréhségem tizenhét éves koromban érte el az első csúcspontját. Tudni akartam, mi történik a világban, minden, kezem ügyébe kerülő újságot az elejétől a végéig átlapoztam. Csak a sportrovattal nem foglalkoztam. Amíg a barátaim az erdőt járták, fociztak, repülőmodelleket raktak össze és lányokkal lógtak, addig én egész szombatokat töltöttem el a luzerni könyvtár olvasótermében. Az újságokat fa újságtartóba csíptették, hogy ne hulljanak szét lapokra, és hogy fel lehessen akasztani őket egy kampóra. A legtöbb akkori újság olyan nagy és vastag volt, a fanyelek meg olyan hosszúak és nehezek, hogy az olvasófotelben ülve csakhamar megfájdult a csuklóm. Átültem tehát egy óriási olvasóasztalhoz, és úgy lapoztam az újságokat, ahogy a pap forgatja az oltáron a Bibliát – csak éppen néha fel kellett állnom, mert csak az asztal fölé hajolva tudtam elolvasni a lap legtetején lévő cikkeket.

Megfigyeltem, hogy nap mint nap ugyanabban az időben ugyanazok az idősebb urak (nők szinte soha) ugyanígy böngészik az újságjaikat öltönyben és nyakkendőben – hétvégén még így volt illendő az őskonzervatív Luzernben. Ezek a szarukeretes szemüveget viselő öregurak igen intelligensnek tűntek a szememben – én is épp ilyen olvasott és okos emberré szerettem volna válni. Újságolvasás közben néha úgy éreztem, máris ilyen vagyok. Úgy gondoltam, jól informált vagyok, független a világ apró-cseprő dolgaitól, intellektuális magasságokban szárnyalok kezet fogó elnökök, természeti katasztrófák, puccskísérletek között. Ez volt a nagyvilág – az a világ, ami tényleg számított –, én pedig mintha egybeolvadtam volna vele.

Egyetemi tanulmányaim idejére hírfogyasztásom a háttérbe szorult – egyszerűen túl sok könyvet kellett elolvasnunk. De mihelyt az egyetem elvégzése után munkába álltam, máris jelentkezett a híréhség. A Swissair pénzügyi ellenőreként szinte minden napomat repülőn töltöttem. És amint a légikísérő megjelent az újsághalommal, én azonnal rávetettem magam a főcímekre. Amit nem tudtam bedarálni a repülőút alatt, azt begyömöszöltem az aktatáskámba (bizony, pontosan abba a jobbról-balról számzáras típusba, amelyeket olcsóbb krimikben még ma is láthatunk, amint dollárkötegek lapulnak bennük), hogy aztán később a szállodai szobámban végigolvassam a nagyvilág híreit. Valóságos elragadtatásba estem attól, hogy immár a nemzetközi sajtótermékeket is a kezemben tarthattam. Mintha szupererőt kaptam volna, amely lehetővé teszi teljes egészében átlátni a világ működését. Egyszerűen a mennybe mentem.

2. Utam a hírdiétához – 2. rész

De nem csupán az újságok, a folyóiratok, a tévé és a rádió hírei nyűgöztek le. A kilencvenes években megjelent az internet, és hirtelen még több dologról értesülhettem – sőt nem is „többről”, inkább „mindenről”. Hírek áradtak a világ minden tájáról: átfogók, azonnaliak, ingyenesek. Emlékszem a legelső képernyővédőmre, amely nem ám unalmas, repkedő háromszögeket mutatott, hanem a legfrissebb főcímeket. PointCast volt a neve, én pedig órákon át elüldögéltem a zseniális képernyővédő előtt: megállás nélkül jöttek a főcímek, mint Manhattanben a Times Square-en, csak éppen otthon, a saját képernyőmön! És ezzel párhuzamosan a nagy újságcégek, majd a kisebbek, végül pedig a helyiek is, kifejlesztették a saját weboldalaikat. Innentől kezdve nem volt vége a hírfogyasztásnak – nem is lehetett. Mindig akadt még egy újság, amelynek a cikkeit még nem olvastam el. És ez alatt a többin újabbak jelentek meg.

Az internetes keresőmotorok második-harmadik nemzedéke lehetővé tette a push-üzenetek és az RSS-hírolvasók használatát. Én valamennyire előfizettem. Az újságok nap mint nap újabb hírlevelekkel rukkoltak elő – ezekre is előfizettem. Jöttek a hírpodcastek. Természetesen ezeket sem szalaszthattam el. Úgy éreztem, ott tartom a hüvelykujjam korunk ütőerén: önkívületbe estem, megmámorosodtam. Olyan volt, akár az alkohol. Csak éppen – legalábbis ezt gondoltam – nem elbutít, hanem ellenkezőleg, tájékozottá tesz.

Az igazság azonban az, hogy a hírek fogyasztása épp olyan veszélyes, mint az alkoholé. Sőt, talán még veszélyesebb, hiszen sokkal alacsonyabb az a tűrésküszöb, ami az alkoholistáknál viszonylag magas. Pontosabban megfogalmazva: az alkohol esetében ez nagyobb a nullánál, a hírfogyasztás esetében azonban kisebb a nullánál. Hiszen a piáért el kell menni, megvenni – ez idő- és pénzráfordítás. Az alkoholt nem szállítják ingyen házhoz. Ráadásul ha az ember alkoholista és (még) párkapcsolatban él, akkor dugdosni kell a teli üvegeket, az üresektől pedig mielőbb meg kell szabadulni. Ez pedig macerás. Mindez nincs meg a hírfogyasztás esetében. A hírek mindenütt megtalálhatók, jórészt ingyenesek, automatikusan beférkőznek a tudatunkba. Sem tárolni őket, sem a hulladékot eltakarítani utánuk nem szükséges. És épp e miatt a „negatív tűréshatár” miatt olyan alattomosak. Én is csak sokkal később vettem észre – csak amikor sok tízezer órányi hírfogyasztás után feltettem magamnak két egyszerű kérdést: Most már jobban érted a világot? És: Jobb döntéseket tudsz hozni? És bizony mindkét esetben „nem” volt a válasz.

Mégis éreztem a sodrását ennek a lehengerlő, magával ragadó hírcunaminak. Még akkor is, amikor már láthatóan ideges lettem tőle. Hírtöredékek kúsztak be az engem körülvevő valóságba, és nehézséget okozott elolvasni egy-egy nagyobb lélegzetű szöveget. Mintha a figyelmemet apró fecnikre vagdosták volna szét. Pánikba estem arra gondolva, hogy a figyelmem már sosem lesz a régi, ezeket a fecniket soha nem leszek képes összeilleszteni. Lassan elkezdtem kiszakadni a hírfolyamcirkuszból. Töröltem a hírleveleket, az RSS-eket, és megpróbáltam csak kiválasztott orgánumok weboldalaira korlátozódni (Neue Zürcher Zeitung, Spiegel, New York Times, Financial Times, Wall Street Journal). De még ez is soknak bizonyult. Tehát tovább csökkentettem a hírforrásokat: ötből négyre, háromra, aztán kettőre – és naponta legföljebb háromszor engedélyeztem magamnak, hogy belépjek egy híroldalra. De ez sem működött. Mint egy majom, úgy lendültem egyik hírlinkről a következőre, és nemsokára belevesztem a végtelen hírdzsungelbe. Radikális megoldás kellett, mégpedig sürgősen. És ez így hangzott: vége a hírfogyasztásnak. Teljesen. Radikálisan. És azonnal. És láss csodát, ez működött!

Kellett egy kis idő, kísérletező kedv és persze akaraterő, amíg teljesen meg tudtam szabadulni hírfogyasztási függőségemtől. Legfőképp a következő kérdésekre kerestem választ: Mik a hírek? Mi teszi őket olyan ellenállhatatlanná? Mi történik az agyunkban, amikor híreket fogyasztunk? Miért vagyunk olyan jól informáltak, miközben olyan keveset tudunk?

A hírfogyasztással történő szakítást megnehezítette az a tény, hogy sok újságíró barátom van. A legintelligensebb, legviccesebb, legműveltebb emberek. Sőt, ami még ennél is fontosabb, hivatásukat leggyakrabban erkölcsi okokból választották: azért, hogy egy kissé igazságosabb hellyé tegyék a világot, és körmére nézzenek a hatalmasságoknak. Ostoba módon azonban mára egy olyan iparág foglyaivá váltak, amelynek már szinte semmi köze az igazi zsurnalizmushoz. A hírekkel folytatott zsonglőrködés kiüresedett.

Mára „tiszta” lettem. 2010 óta teljesen megszabadultam a hírek fogyasztásától, és ennek hatására látom, érzem, és első kézből tudom átadni a tapasztalataimat: jobb életminőség, tisztább gondolkodás, értékesebb meglátások, és sok-sok megtakarított idő. 2010 óta nem fizettem elő semmiféle újságra, nem néztem híradót, nem hallgattam rádiós híreket, és az online híradásoktól is megtartóztattam magamat. Életfilozófiámmá vált az, ami kezdetben önmagammal folytatott kísérletnek indult. És jó szívvel ajánlhatom mindenkinek a hírdiétát. Ha lemondunk a hírekről, az segít jobb döntéseket hoznunk. Jobbá válik tőle az életünk. És garantálom: mindeközben nem fogunk lemaradni semmiről.

3. A hír az a szellemnek, ami a cukor a testnek

De pontosan mik is azok a hírek („news”)? A legegyszerűbb meghatározás: „Rövid híradások a világ minden tájáról.” Buszszerencsétlenség Ausztráliában. Földrengés Guatemalában. A állam elnöke találkozott B állam elnökével. C színésznő elvált D-től. Olaszországban átalakították a kormányt. Észak-Korea rakétát indított. Egy app minden rekordot megdöntött. Egy texasi férfi ötkilónyi élő kukacot evett meg. Egy világcég kirúgta a vezérigazgatóját. Egy politikus tweetje. Az ENSZ-nek új főtitkára van. Egy ember leszúrta a nagyanyját. A Nobel-díj várományosai. Egy békemegállapodás. Egy cápa leharapta egy búvár lábát. Kína új repülőgép-hordozót épít. Zsarolási botrány. Az Európai Központi Bank recesszió közeledésével fenyeget. A G7, G8, G20, G87, G123 csúcstalálkozója. Argentína fizetésképtelen. Egy vállalkozó börtönbe vonul. Egy kormány megbukik. Puccs. Hajószerencsétlenség. A Dow Jones záróárfolyama.

A média ezeket a rövid híreket nagyvonalúan „rendkívüli hírek” vagy „legfontosabb híreink” címmel vezeti be. Ám ez mit sem változtat azon, hogy ezek a mi saját világunkban jórészt teljesen irrelevánsak. Sőt, akár abból is kiindulhatunk: minél inkább „rendkívüli” valami, annál kevésbé fontos.

A hírműfaj – mondjuk, a könyvekkel összehasonlítva – viszonylag új találmány. Alig háromszázötven éves. Az első napilap 1650-ben jelent meg, ez a lipcsei Einkommende Zeitung volt. Pár évtizeddel később azonban már napilapok százai árasztották el Európát. A hírből végérvényesen üzlet lett. Ettől kezdve a kiadók mindent „megjelentetésre érdemesnek” minősítettek, ami csak feltüzelte az olvasók érdeklődését, és ezzel növelte a példányszámot, teljesen függetlenül attól, hogy az valóban fontos volt-e, vagy sem. És ez az alapvető csalás – hogy ami új, az egyszersmind fontos is – máig semmit sem változott. Máig ez maradt a domináns modell, és teljesen egyre megy, hogy nyomtatott újságról, online híradásról, a közösségi médiában megjelenő hírekről, rádió- vagy tévéhíradóról van-e szó.

Ami az első újság óta felerősödött, az a gátlástalanság, a vehemencia, a hangerő, amellyel az újdonságot fontosnak állítják be. Az utóbbi húsz évben pedig, az internet és az okostelefonok elterjedésével a hírek utáni vágy veszedelmes mániává erősödött. Már szinte el sem lehet menekülni a hírek elől. És legfőbb ideje, hogy átgondoljuk a híráradathoz való hozzáállásunkat. Legfőbb ideje, hogy a hírfogyasztásunk betegességét felismerjük, és elvonókúrára vonuljunk.

A hírek hatékony ellenszerei a hosszú olvasmányok: nagylélegzetű újság- és folyóiratcikkek, esszék, feature-ök, riportok, dokumentumműsorok és könyvek. Ezek sok értékes új felismerést vagy háttér-információt tartalmaznak. Ám vigyázat: ezek a formák önmagukban még nem jelentik azt, hogy fontosak is. Mindaddig, amíg olyan médiumokban jelennek meg, amelyek legfőképp reklámból tartják fenn magukat, fennáll annak a veszélye, hogy az újdonság értéke felülírja a fontosságét. És ha nem akarom minden egyes esetben hosszas fejtörés árán eldönteni, hogy egy hosszabb cikk fontos vagy nem fontos, akkor teljes egészében lemondok az újságolvasásról, akár nyomtatott, akár online újságról van szó, valamint a rádióról és a tévéről is. Arról nem is beszélve, hogy a legtöbb hosszú cikket hózivatarként kavarogja körül egy csomó tartalmatlan „kis színes” – másképp fogalmazva, ezek „hírfertőzöttek”. Én pedig inni sem szeretek fertőzött forrásokból. Nos, igen, ez elég radikális módszer. A következő fejezetekben bemutatom, hogy miképp lehet megszabadulni a toxikus hírecskéktől.

Ami kétségtelen: a napi kishírfogyasztás nemcsak tökéletesen értéktelen, hanem egyenesen káros is. Az utóbbi évtizedekben már sok olyan veszélyt felismertünk, amelyek a rossz táplálkozással hozhatók összefüggésbe: az inzulinrezisztencia, a túlsúly, a gyulladásos betegségekre való hajlam és a fáradtság. Azt is tudjuk, hogy mindez korai halálhoz vezethet. Megtanultuk megváltoztatni az étrendünket, ellenállunk a cukor és a hasonló szénhidrátok csábításának. A hírfogyasztás tekintetében ma ott állunk, ahol a cukor és a gyorséttermi ételek szempontjából húsz éve voltunk – ugyanis a hír az a szellemnek, ami testünknek a cukor. A hírek étvágygerjesztőek, könnyen emészthetők, ám ugyanakkor hihetetlenül kártékonyak. A médiumok apró falatkákban etetik velünk a triviális történetkéket, azokat az apró csemegéket, amelyek a tudásszomjat csekély mértékben sem csillapítják. Ahogy egy könyv vagy egy jól felépített, alaposan előkészített újságcikk esetében jóllakottságot, kielégülést érzünk, a hírfogyasztással ezt sohasem érjük el. Ezekből mérhetetlen mennyiséget el tudunk nyelni, ám csak annyi a hatásuk, mint az olcsó cukorbonbonoknak. És itt is megmutatkoznak a mellékhatások, akárcsak a cukor, az alkohol, a gyorskaják és a dohányzás esetében – csak éppen kicsit lassabban.

Az egészséges táplálék fontos a szervezetnek, de épp olyan fontos az egészséges szellemi táplálék is. Ezt a kis röpiratot ellenprogramnak szánom a napi híráradat svédasztala ellenében. Egyébként pedig: akinek ezt a könyvecskét sikerül végigolvasnia, máris boldog lehet. Akkor ugyanis még nem tartozik a hírfüggők közé, akik már annyi apró hírt fogyasztottak, hogy elvesztették az összpontosító képességüket. Kitartás! Egy elvonókúra mindig kemény. De megéri végigcsinálni!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fraunces – SIL Open Font License
Noto Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License