részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Adams: The Cheat Sheet

Copyright © 2021 by Sarah Adams
All rights reserved.

Borítóterv: Ash Vidal
Borítóillusztráció: Sarah Adams

Hungarian translation © Nagy Marietta
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 39 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Laik Eszter
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Kedves Olvasó! A regényben pánikrohamokat is ábrázolok. Mint olyasvalaki, aki maga is szorong és pánikrohamokat él át, remélem, sikerült a súlyához méltó érzékenységgel és gondossággal megjelenítenem a témát.

Sarah Adams

A legjobb barátomnak, Chrisnek. Köszönöm, hogy értékeled a vicceimet, és annyi alapanyagot szolgáltatsz a könyveimhez. Ráadásul nagyon dögös vagy. Ez legalább annyira szuper.

1. Bree

Nem egyszerű két csésze tűzforró kávéval és egy doboz fánkkal egyensúlyozni, miközben megpróbálod kinyitni a bejárati ajtót. Ám mivel egy igaz barát ezt is megteszi, és barátságban nálam jobbat kívánni sem lehetne – erre emlékeztetni is fogom Nathant, amint bejutok a lakásába –, képes vagyok rá.

Felszisszenek, amikor elfordítom a zárat, és a pohárfedélen található kis lyukon keresztül egy csepp kávé a csuklómra löttyen. Világos bőröm van, szóval egymillió százalék, hogy fájdalmas vörös nyomot hagy majd maga után.

Abban a pillanatban, hogy belépek Nathan lakásába (ami nem nevezhető egyszerűen lakásnak, hiszen akkora, mintha öt nagyobb kéglit olvasztottak volna egybe), azonnal megcsap Nathan otthonos, tiszta, ropogós illata. Az orromnak már olyan ismerős, hogy ha Nathan elveszne, azt hiszem, simán a nyomába tudnék eredni, mint egy vadászeb.

A teniszcipőm sarkát használva kellő lendülettel csapom be a bejárati ajtót, hogy felhívjam Nathan figyelmét az érkezésemre. FIGYELMEZTETÉS MINDEN SZEXI IRÁNYÍTÓNAK! VÉDD MAGAD! VÁGYAKOZÓ TEKINTETŰ NŐ A HÁZBAN!

Éles sikítás hallatszik a konyhából, amitől ráncba fut a homlokom. Ahogy a sarokból odakukucskálok, egy nőt látok, aki pizsamaszettjében – világos rózsaszínű rövidnadrág és kombiné – tapad a fehér márványbevonatú konyhapult távolabbi végéhez. Közben henteskést szorít a mellkasához. Egy tömör konyhasziget választ el kettőnket, de abból, ahogy rám mered, azt hihetném, valami vágóeszközt szegezek a nyaki artériájának.

– NE GYERE KÖZELEBB! – visítja, mire én forgatni kezdem a szemem. Miért kell így sikítoznia? Olyan hangot ad ki, mintha egy ruhacsipeszt erősítettek volna az orrnyergére, és mostanában lélegzett volna be egy egész léggömbnyi héliumot. Feltartanám a kezem, hogy ne késeljen halálra, csakhogy az tele van a reggelivel – Nathan és az én reggelimmel, nem pedig Miss Visítóéval. Nem ez az első találkozásom Nathan barátnőivel, így azt teszem, amit mindig szoktam, és rámosolygok Kelsey-re. Igen, tudom a nevét, mivel már néhány hónapja randizik Nathannel, és volt alkalmunk összefutni, bár ez valahányszor csak megtörténik, ő mindig úgy tesz, mintha nem emlékezne rám. Elképzelésem sincs, Nathan hogy bírja ezzel a nővel. Ahogy az összes többi barátnője, Kelsey is mindenben az ellentéte annak, akit én választanék Nathannek.

– Kelsey. Én vagyok az, Bree. Emlékszel?

Nathan legjobb barátja vagyok a középiskola óta. Az a nő, aki már előtted is itt volt, és jóval utánad is itt lesz még. EMLÉKSZEL RÁM?

Megkönnyebbülten kifújja a levegőt és leengedi a vállát.

– Te jó ég, Bree! Halálra rémisztettél. Azt hittem, valami leskelődő rajongó kiscsaj vagy, aki valahogy bejutott a lakásba.

Leengedi a kést, felvonja egyik tökéletesen formált szemöldökét, és nem túl halkan azt motyogja:

– De hát tulajdonképpen… te is olyasmi vagy.

Barátságtalanul mosolyogva összehúzom a szemem:

– Nathan ébren van már?

Kedd reggel, az óra 6.30-at mutat, így tisztában vagyok a ténnyel, hogy ébren van. Nathan minden barátnője tudja, hogyha látni akarja egyáltalán aznap, akkor ugyanolyan korán fel kell kelnie, mint Nathannek. És ezért van, hogy Szaténpizsis Kelsey ott áll a konyhában, és dühösnek tűnik. Senki sem értékeli olyan nagyra a reggeleket, mint Nathan. Nos, engem leszámítva – én szintén imádom őket. Csakhogy mi egyfajta különcök vagyunk.

Lassan felém fordítja a fejét, gyűlölet lángol édes, babakék szemében.

– Igen, zuhanyozik.

A futásunk előtt?

Kelsey úgy néz rám, mintha mélyen elszomorítaná, hogy ki kell fejtenie:

– Véletlenül nekimentem, amikor bejöttem a konyhába pár perccel ezelőtt. A kezében volt a fehérjeturmixa, és… – Kelsey tesz egy bosszús mozdulatot, hagyva, hogy az fejezze be helyette a történetet: ráborítottam a turmixot Nathanre. Azt hiszem, belepusztulna, ha be kellene ismernie, hogy valami emberi dolgot tett, ettől aztán megsajnálom, és megfordulok, hogy letegyem a fánkosdobozt a nevetségesen nagy konyhasziget tetejére.

Nathan konyhája fantasztikus. A bézs, a fekete és a sárgaréz monokróm tónusaival tervezték, és hatalmas ablakokból álló üvegfala az óceánra néz. Ez a kedvenc főzőhelyem a világon, és tökéletesen az ellentéte az én öt háztömbbel odébb található lepukkant kis szemétdombomnak. Csakhogy az a lepukkant kis szemétdomb megfizethető, és közel van a balettstúdiómhoz, szóval, mindent egybevetve, nincs okom panaszra.

– Biztos vagyok benne, hogy nem nagy ügy. Nathan sohasem kerít nagy feneket az ilyesminek – mondom Kelsey-nek, utoljára lengetve meg fehér zászlómat.

Ám erre ő előkapja a szamurájkardját, és miszlikbe aprítja a békülés lobogóját.

– Ezt én is tudom.

Akkor rendben van.

Megiszom az első korty kávét, és hagyom, hogy a forró ital Kelsey jeges pillantásának dermesztő hidegében felmelegítsen. Nincs más hátra, meg kell várnom, hogy Nathan felbukkanjon, és folytassuk keddi hagyományunkat, amelyet még a középiskola első évében kezdtünk. Akkoriban afféle önjelölt magányos lány voltam – nem mintha nem szerettem volna az embereket vagy a társaságot, csak a balett volt az életem. Anyukám arra biztatott, hogy időnként hagyjam ki a táncot, és menjek el bulizni, legyek együtt a barátaimmal. – Nem tartanak örökké ezek a napok, amikor nincs más dolgod, csak gyereknek lenni és szórakozni. A balett nem minden. Fontos, hogy legyen életed azon kívül is – intett, nem is egyszer. És természetesen mint a legtöbb kötelességtudó tinédzser… Nem hallgattam rá.

A sulin kívül csak a tánc volt, és az éttermi munka, barátok viszont nem igazán. Akkor jött ő. Növelni akartam az állóképességemet, ezért a tanítás előtt futni kezdtem az iskola pályáján. Az egyetlen nap a héten, amikor ezt megtehettem az órarend szerint, a kedd volt. Egyik nap megjelentem ott, és döbbenten láttam, hogy egy másik diák már rója a köröket. És nem egyszerűen egy tanuló, hanem a futballcsapat kapitánya. Mr. Jóképű Nagymenő. (Nathannek nem voltak kínos kamaszévei. Már tizenhat évesen úgy nézett ki, mint egy huszonöt éves. Nagyon igazságtalan.)

A sportolófiúkat mindenki durvának tartotta. Sovinisztának. Önteltnek. De Nathan nem ilyen volt. Amikor meglátott kopott tornacipőmben, göndör hajammal, ami a legképtelenebb kontyba volt fogva a fejemen, amit ember valaha is látott, abbahagyta a futást. Odajött hozzám, és bemutatkozott a védjegyének számító széles mosolyával, majd megkérdezte, nem akarok-e vele futni. Egész idő alatt beszélgettünk, és azonnal a legjobb barátok lettünk, akikben eltérő neveltetésünk ellenére rengeteg közös dolog van.

Igen, eltaláltátok – Nathan gazdag családból származik. Az apja egy elektronikai cég vezérigazgatója, és sohasem mutatott túl nagy érdeklődést a fia iránt, hacsak nem dicsekedhetett vele a kollégái előtt a golftanfolyamon. Az anyja pedig naphosszat csak unatkozott, és azzal szekálta a fiát, hogy jusson fel a csúcsra, és vigye őt magával a rivaldafénybe. Mindig is volt pénzük, társadalmi pozíciójuk viszont, amíg Nathan nem vívta ki, nulla. Mint látjátok, senki sem vádolhat azzal, hogy a szülei nagy rajongója lennék.

Szóval, így kezdődött a mi kis keddi hagyományunk. És hogy pontosan mikor estem bele Nathanbe? Ezt másodpercre pontosan meg tudom mondani. A legelső közös futásunk utolsó körénél jártunk, amikor elkapta a kezemet. Megállított és lehajolt, hogy bekösse a cipőmet. Elég lett volna, ha annyit mond, hogy kioldódott a cipőfűzőm, de nem – Nathan nem ilyen. Nem számít, hogy te ki vagy, és ő milyen híres; ha lóg a cipőfűződ, ő beköti helyetted. Soha senki hasonlóval nem találkoztam. Az első naptól kezdve odavagyok érte.

Annak ellenére, hogy milyen fiatalok voltunk, mindketten elszántak dolgoztunk a siker érdekében. Nathan mindig is tudta, hogy bekerül majd az NFL-be, én pedig azt, hogy a Juilliardra készülök, azután egy társulatban szeretnék táncolni. A két álom közül az egyik valóra vált, a másik nem. Sajnos az egyetem alatt megszakadt a kapcsolatunk (oké, miattam), de miután lediplomáztam, a véletlennek köszönhetően Los Angelesbe költöztem, ugyanis egyik barátom szólt, hogy egy másik barátunk segédoktatót keres a táncstúdiójába, és mindez éppen akkor, amikor Nathan az LA Sharkshoz szerződött, és szintén a városba költözött.

Egy kávézóban egymásba botlottunk, és megkérdezte, nincs-e kedvem elmenni vele kedden kocogni a régi idők emlékére. A többi már történelem. A barátságunk ott folytatódott, ahol abbamaradt, mintha közben nem is telt volna el pár év, és sajnos ugyanúgy odavagyok érte, mint akkoriban.

Az a vicces, hogy Nathan sohasem gondolta volna, hogy olyan csúcsokat ér el a karrierjében, mint ahová jutott. Nem, Nathan Donelsont mindig csak a hetedik körben állították be, és valójában két évig csak a kispadot melegítette mint tartalék irányító. Ő azonban sohasem csüggedt el. Keményebben dolgozott, keményebben edzett, és bizonyossá tette: készen áll rá, hogy pályára lépjen, ha eljön az ideje. Mert Nathan mindenhez így viszonyul az életben – százszázalékos erőfeszítéssel.

És egy napon minden korábbi erőfeszítése kifizetődött.

Az előző kezdő irányító, Daren eltörte a combcsontját a pályán játék közben, és Nathannek be kellett állnia helyette. Ha lehunyom a szemem, még mindig fel tudom idézni azt a pillanatot. Darent hordágyon leviszik a pályáról. A támadóedző a pálya szélén odafut Nathanhez. Nathan felpattan a kispadról, és az edző instrukcióit hallgatja. És akkor… közvetlenül azelőtt, hogy felvette volna a sisakját, és bement volna a pályára – ez a pillanat később úgy vonult be a történelembe, mint a karrierjének a kezdete –, Nathan felnézett rám a lelátóra. (Ekkor még nem volt privát boksza.) Felálltam, egymás szemébe néztünk. Nathan úgy festett, mint aki menten elhányja magát. Az egyetlen dolgot tettem, amiről tudtam, hogy segít neki ellazulni: grimaszoltam egyet, és kinyújtottam a nyelvem.

Az arcán ragyogó mosoly áradt szét, aztán a csapat a szezon legjobb meccsét játszotta a vezetésével. Nathan az év hátralévő részében kezdőjátékosként lépett a pályára, és elvitte a Sharksot a Super Bowlig, ahol is győzelmet arattak. Ezek a hónapok forgószélként kapták fel őt. Valójában mindkettőnket, mert abban az évben én magam is táncoktatóból a stúdió tulajdonosává léptem elő.

Ma pedig itt vagyok, hogy együtt fussak Nathannel, és mivel előző este nem a legjobb formáját hozta, tudom, hogy ma különösen kemény edzés vár ránk. A csapata így is megnyerte a mérkőzést (és hivatalosan ott vannak a rájátszásban), de mivel kétszer is rosszul passzolta előre a labdát, és mivel Nathan maximalista, amikor arról van szó, hogy… nos, bármiről, ezért tudom, hogy ma úgy sprintel majd, mint egy frissen beélesített rakéta.

Kelsey éles hangja rángat ki a nosztalgiázásból:

– Igen, szóval, ne vedd rossz néven… de mit keresel itt?

Azt, hogy ne vegyem rossz néven, úgy érti, hogy ne vegyem jó néven, mert teljes mértékben gonoszkodni akar. Bárcsak így viselkedne akkor is, amikor Nathan itt van. Csakhogy amikor Nathan figyel, Kelsey olyan bűbájos, mint egy karácsonyi angyalka.

A legszebb, ragyogó mosolyomat villantom rá; nem hagyom, hogy ellopja az örömömet ilyen kora reggel.

– Miért, szerinted mit csinálok itt?

– Szerintem egy megszállott rajongónak tűnsz, aki titokban szerelmes a barátomba, és betör az otthonába, hogy reggelit hozzon neki.

Hát ez itt a probléma. A szót, hogy a barátom, úgy mondja ki, mintha az valami ütőkártya lenne. Mintha csak kivágta volna az asztalra, és nekem a döbbenettől zihálnom kellene, és a szám elé kapnom a kezem: Te jó ég! Te győztél!

Aligha tudja, hogy a kártyája vajmi keveset ér. A barátnők úgy jönnek és mennek Nathan életében, mint a divatos diéták. Én viszont – már jóval a kétszínű Kelsey előtt itt voltam, és itt leszek jóval utána is, mert én vagyok Nathan legjobb barátja. Én vagyok az, aki átélte vele a gimis nyakiglábidőszakot (én voltam nyakigláb, nem ő); a napot, amikor bejutott az egyetemi futballcsapatba; az autóbalesetet, ami megváltoztatta az egész jövőmet; az elmúlt hat év minden baját; a pillanatot, amikor átvettem a táncstúdiót, és azt, amikor konfettieső hullott rá, miután a csapata megnyerte a Super Bowlt.

És ami a legfontosabb, én vagyok az egyetlen ember az egész világon, aki tudja, hogyan szerezte azt a közvetlenül a köldöke alatt lévő ötcentis heget. Segítek: elég kínos a dolog, és összefüggésben van egy otthoni gyantázókészlettel. Még egy kis segítség: én bátorítottam, hogy tegye meg.

– Igazad van! – vágom rá túlságosan ragyogó mosollyal. – Egy rajongó, aki titokban szerelmes Nathanbe. Ez teljességgel én vagyok.

Elkerekedik a szeme, mert azt hitte, hogy ezzel belém szúr. Nem bánthatsz meg az igazsággal, Kels! Kivéve azzal a rajongós dologgal. Elfordulok Kelsey-től, és várom Nathant. Volt idő az életemben, amikor megpróbáltam összecimborálni Nathan aktuális barátnőivel. De soha többé. Egyikük sem kedvel engem. Nem számít, mit teszek, hogy kivívjam a szeretetüket, akkor is gyűlölni fognak. És értem, hogy miért, tényleg. Azt hiszik, komoly fenyegetést jelentek számukra. De itt válik szomorúvá a történet.

Ugyanis nem jelentek fenyegetést.

Ők mindannyian megkapják Nathant olyan módon, ahogyan én sohasem fogom.

– Tudod – mondja Kelsey, és megpróbálja ismét megragadni a figyelmemet –, elmehetnél, és megkímélhetnéd magad a kínos helyzettől. Mert azt tervezem, hogy amikor Nathan kijön a fürdőből, megkérem rá, hogy dobjon ki. Sokáig türelmes voltam, de nagyon fura, ahogy viselkedsz vele. Úgy ragadsz rá, mint egy fenekére tapadt vécépapírdarab.

Igyekszem nem túl lekezelőnek tűnni, amikor rávillantok egy túlzó persze, édesem lefitymáló vigyort, és bólintok. Mert van itt valami, amit korábban elfelejtettem megemlíteni: nem jelentek fenyegetést ezekre a nőkre… egészen addig, amíg nem állítják Nathant választás elé. Olyankor viszont fenyegetőbb leszek, mint egy bomba. Lehet, hogy nem alszom Nathan ágyában, de lojális hozzám – és Nathan számára ez fontosabb bármi másnál.

Kelsey gúnyosan fintorog, és összefonja a karját. Mélyen elmerülünk az ijesztő arckifejezések csatájában, amikor Nathan hangja zeng fel a mögöttem lévő szobából.

– Mmm, kávé és fánk illatát érzem? Ez azt jelenti, hogy Bree Sajt itt van.

Kelsey-re villantok egy nem éppen visszafogott vigyort. A győztes vigyorát.

Tartalom

1. Bree

2. Bree

3. Nathan

4. Bree

5. Bree

6. Bree

7. Bree

8. Nathan

9. Bree

10. Nathan

11. Bree

12. Nathan

13. Nathan

14. Bree

15. Bree

16. Nathan

17. Bree

18. Nathan

19. Bree

20. Bree

21. Nathan

22. Bree

23. Nathan

24. Bree

25. Bree

26. Nathan

27. Bree

28. Bree

29. Nathan

30. Bree

31. Bree

32. Bree

Epilógus: Bree

Randipuska

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0