VIDA GUSZTÁV

VOLT EGYSZER
EGY GENCS

Volt egyszer egy Gencs

Címoldal

Köszönetnyilvánítás

Copyright

Ajándék minden nap

Mottó

Volt egyszer egy Gencs

Na, Cézár a mennyekbe…

A Mul (Múl, Mulacska…)

Alszik a ház

Kettőezer-három szép nyara

Tél az őszben

Európa

Az a Büdös Kölök Róka

Hát a bika, hogyan lesz…?

Hat negyvenhat (Háriak)

A Hetedik

A félagancsú

Szerencsefia

Gyalog haza, Sáputának

Ha mindez volt, ahogy írva…

„Köszönet Márok Tamásnak, Sáry Gyulának, Ugray Tamásnak amiért – s ahogyan – egyengették az utamat. S a fentieken túlmenően is: Békés Sándornak, aki nélkül ez a kötet nem lenne.”

ISBN 978-615-5110-39-9

© 2016 Vida Gusztáv

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak részeit a kiadó előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus vagy más módon – közölni.

© Ad Librum Kft.

info@adlibrum.hu

www.adlibrum.hu

facebook.com/adlibrum

Korrektúra: Kótai Kata

Tördelés, e-verzió: eClassic

Nyomda: Kapitális Kft.

Ajándék minden nap

Szabálytalan ajánlás egy szabálytalan könyv elé

Minden ember fenség. Ez a felismerés Ady Endre Szeretném, ha szeretnének című verse nyomán immár közös élményünk. De ezzel együtt azt is érezzük, hogy koldusok is vagyunk, nem csak királyfiak. Sőt. Hősök és gyávák, álmodozók és kiábrándítóan realisták, áldozatkészek és önzők, bűntelenek és vétkesek is egy személyben. Szóval, ugyancsak Ady szavaival, minden ember észak-fok, titok, idegenség.

Vida Gusztáv könyvét olvasva nekem mindenekelőtt ez jutott eszembe.

Nem mindennapi olvasmány. Témája alapján „vadászkönyv”. Vadászember írta, vadűzésről szól. De ez a megállapítás ennek a könyvnek csak az első, meglehetősen felületes megközelítése. Mert, ahogy az olvasással haladunk előre – a kötet minden szövege izzik a feszültségtől –, egy ugyancsak feszültségektől izzó ember portréja rajzolódik ki, mely mögött – ugyancsak feszültségekkel telítetten –, felsejlik egy széthulló család, egy kihaló falu, egy pusztuló kultúra és egy önmagával viaskodó kor sajátos rajza is.

Vida Gusztáv (néhány antológiabeli és folyóirat publikáció után) elsőkönyves szerzőként áll elénk, önmagát lemeztelenítve. Nem szépít, nem szépeleg, senkinek sem akar (már) megfelelni. Mindent mérlegre tesz. Önmagát, a környezetét, a vadászat mai gyakorlatát. És, persze, kapaszkodókat keres. Íme, néhány kiragadott mondat a könyvből.

Én már nem ide való vagyok. ..Minden kivásárolható... A lélek neki feszül a világmindenségnek, aztán szétesik, darabokra. Az idővel kellene megbékélni...

De hát, ki ez az ember? Vida Gusztáv 1964-ben született, bábaasszony segítségével, édesanyja ágyában, Magyargencsen. A születés helye nagyon fontos jelleme, élete alakulása szempontjából. Magyargencs a világ közepe – mint írja. – Hogy hol van? A falu ott terül el, ahol a Kemeneshát belesimul a Marcal-medencébe. Közel a Rába, s a tájat északon a Kisalföld koronázza. Édesapja falusi gazdálkodó, édesanyja (törékeny, érzékeny lelkű asszony) a család összetartó ereje, hevesen dobogó szíve. Általános iskolai tanulmányait Gencsen végzi, majd a közeli Pápára kerül, a Petőfi Sándor nevét viselő (korábban és ma ismét református) gimnáziumba. Kollégista.

A gyermekkor jellemünk és életutunk meghatározó időszaka. Ismét őt idézem. S nekem még szerencsém is volt. Még láthattam a volt, letűnt világ maradékát. Egy természetesebb, emberibb létforma morzsáit, a falut, a maga kegyetlen és mégis szép törvényeivel. Azt a világot, amikor még többé-kevésbé a természet körforgása szabta meg a napi teendőket... Lovak, tehenek, igásállatok... Ez tehát Vida Gusztáv világának egyik dimenziója. A másik a könyvek, az olvasás által feltáruló világ. Hatéves, amikor a konyhában, a nagy tölgyfa-tálalón rábukkan testvérbátyja egyik könyvére. Nagy, zöld könyv. Kittenberger Kálmán Utolsó afrikai vadászatom című műve. Már olvas, igaz, csak szótagolva. De ez az első találkozás két életre szóló elkötelezettséget is eredményezett. Az egyik az olvasás, a könyvek iránti olthatatlan szenvedély, a másik a vadászat iránti vágyódás.

Az érettségi után a filmművészeti főiskolára jelentkezik. (Azok a csodálatos 80-as évek és filmek..!) Több felvételi fordulón is túljut, de megbetegszik, kórházba kerül, a tanulmányok megkezdésére nem kerül sor. Ám, mégis „filmes” lesz: filmgyári világosító, majd a hangosztályon mikrofonos. Minderre azért térek ki, mert már az első elbeszélés olvasásakor feltűnik az embernek a szöveg képszerűsége, forgatókönyv-szerű töredezettsége, a plán-váltásos írói módszer. A vadásztörténetek jellemzően lassú folyású elbeszélések, melyeket áthat a szépség és a harmónia, illetve az ezekre való törekvés. Nos, Vida Gusztáv a vadászterületen, vadászat közben is ég, izzik, remeg. Ám az izzó vágyakozást – mint a máglya lángjait a füst –, kételyek, aggályok, szorongások kísérik.

No, de térjünk vissza az életúthoz! Magyargencs, Pápa, Budapest. A filmgyári közjátékot a posta követi, majd a rendőrség. Vida Gusztáv nyomozó lett. Lehet, hogy ebben szerepe volt romantikus lelkületének, sőt, talán a filmeknek is, de a hozzáállása egyértelműen realista volt. (Nem igaz, hogy nem lehet ezt tisztességgel csinálni...) Szép karriert futott be. Fair játékos volt. (Ma sem köpdösnek utánam az utcán... A bűn útjait csapáztam.) Ne kérdezzük, miért hagyta abba. Húsz év után, a mai viszonyok között, erre a kérdésre és válaszra aligha van szükség.

Vissza Magyargencsre. Ma is ott él, de immár az üres (apátlan, anyátlan) szülői házba. Elhunyt édesapját sirató kutyájukat ő maga lőtte agyon, megváltva a szenvedéstől. Házassága felbomlott, de alighanem csak „praktikusan”, mert felesége, Márti, írásai bizonysága szerint valahol, valahogyan mindig jelen van, amikor történik vele valami.

A vadászat Vida Gusztáv számára több mint vadűzés, és több mint erdőzúgás. Minden. Kihívás, próbatétel, menedék. Irtózatos szenvedély hajtja, már-már végzetszerű. Ami hiányzik az életéből (család, nyugalom, hiteles jövőkép, harmónia, kiegyensúlyozottság) azt mind-mind a vadászattól reméli megkapni. A vadászatban – a barátok révén –, a közösséghez tartozás élményére is rátalál.

Persze, a vadászat (a „vadásztársadalom”) is változik. (Tényleg, minden kivásárolható...) A romantika, az érzelmek divatja múlt fogalmak. Már-már a vadászetika is. És itt álljunk meg egy pillanatra! Vida Gusztáv vadásztörténetei egyrészt a küzdelemről szólnak (valóban éjt nappallá téve vadászik, sárban, vízben, hóban, fagyban), másrészt arról a rögös útról, mely az erkölcsös vadászati gyakorlat felé vezet. Bizony, vannak ebben a könyvben olyan résztörténések, melyeket fejcsóválva olvas az ember. De az ideák vezérlő csillagként vezetik hősünket, akinek a számára már régóta nem az a kérdés, hogy mit, mennyit, hanem csak, hogy hogyan...

Nyugtalanító, ám mégis erőt adó könyv. Nem megfelelni kell valakinek, valaminek, aktuális elvárásoknak – vallja Vida Gusztáv. – Önmagunkat kell kifejezni. Az agit-propos megoldásban nem hiszek. Visszatetsző arról papolni, hogy milyen remek emberek vagyunk. Ezért fogadjatok el, szeressetek. Legyünk azzá! A hatvanezernyi vadász személyén keresztül változhat meg csak alapjaiban a rólunk kialakult kép.

Nos, ez a könyv ebben segít.

Békés Sándor

Volt egyszer… Mindenkinek.

Amikor miénk volt a Világ. Fiatalság, szép napok.

Vad, szilaj és tiszta vágyak. Meg Sóvárgás… várva a Csodát.

Most a ma van. Ne sírj… – inkább nevess!

Hogy megtörténhetett.

Volt egyszer egy Gencs

Még most is belém mar a mentőautó vijjogása… – Jaj! Baj van! – Akaratlanul is asszociálok a múlt rémületeire, s hogy Édesapámért megy tán. Aztán furcsa megnyugvás árad szét egy pillanatig, majd a szorítás, hogy ugyan… hiszen nincs is már.

…

Ó, mivé lesz az ember… Az a szép gyönyörűséges tekintet, az áll, a mozdulat. Az a sok szép felkínálkozás a lét felé! Görnyedt (öreg), formátlan anyag már. A gondolat, a szellem is keserű. – Hát, mi végre voltam itt?

A gyermekkor…! (Bezzeg ám!) A világ nagy, és megismerhető csoda. Gyönyörűséges szép kihívás, valahogy értünk van, ránk vár, hogy részünk legyen benne, megízleljük, átéljük és felfedezzük. Az ember akkor még biztos benne, hogy valahogy megmagyarázhatatlanul fontos dolga lesz abban, hasznos, értelmes, mégis világraszóló. A részletekkel nem is érdemes törődni. Majd jön, hisz kiváltságunk ez. Az idő végtelen.

Csak nyomja orrát az ember gyereke az alaküveghez… Kint hull a hó, puha, titokzatos, barátságos. S hogy hideg? Akkor még eszembe se jut. Bent ropog a tűz, Édesanyám tesz-vesz. Olyan természetes, mindennek helye van, rend, biztonság. Nekem csak álmodnom kell. Vár valahol kinyitva egy könyv, varázslat, kaland. Mind-mind a részem lesz majd. Sőt.

Néha végtelen álomban telik az idő, jön sorra tavaszra nyár. Néha meg a szív türelmetlen – Jaj siessünk már…! csak lehetnék már ott, hogy azok a mesés dolgok velem történjenek meg.

(Itt, még télen megállt az idő. Lelassult, nagy dunnapárnáin álmodozott az ember. Még hitte, a világ övé, nyomta orcáját, orrát, lázas szemekkel, hittel a deres ablaküvegnek. Bámulta, leste a puha hóesést. Vagy a nyár… Ahogy nyújtózott a forróság, végtelen. S előttem a mérhetetlen idő, ami csak rám vár.)

És észrevétlen belopódzott a felnőttkor. Eleinte még szilaj csikóként vágtatunk a létbe bele: eszmélés, keresés. A végtelenség érzete. Majd, majd… – Van időm.

S aztán lassan, lassan megkopunk. Most megyek vissza már. Mennék… Keresem a helyem, ahonnan jöttem.

Elnézem a fiatalokat… Ó, az a sok szerencsétlen! Azt hiszik, büntetlenül szórhatják el értékeiket. Most még gazdagok. De a szem, a váll, a szellem majdan megkopik. Napra nap, éjre éj… Hova lesznek virágaid? Csikorog az ízület, a térd, hiányoznak az elpazarolt percek.

S nekem még szerencsém is volt. Még láthattam a volt, letűnt világ maradékát. Egy természetesebb, emberibb létforma morzsáit, a falut, a maga kegyetlen, és mégis szép törvényeivel. Azt a világot, amikor még többé-kevésbé a természet körforgása szabta meg a napi teendőket, azzal férfi, nő, gyerek együtt élt. Lovak, tehenek, igásállatok. Gulyák jártak ki reggelente Szentgyörgytől Szentmihályig a rétekre, a falulegelőre. Lovas kocsik zörögtek, volt falukondája, kondással. Mecsek Pista bá’ hajnalonta tülkölt, s hajtotta ki disznaink a Páskomba.

Hogy miért fáj, mi fáj…? Gondolom, leginkább az emlékek, az a boldog, önfeledt kor, amiben felnőttem.

A falu ott terül el, ahol a Kemeneshát belesimul a Marcal-medencébe, közel a Rába, s a tájat északon a Kisalföld koronázza. Vélem, beidegződés dolga, ez rögzült valamikor. Én sosem szerettem az olyan települést, amelyhez nem tartozott erdő. S csak van, csupaszon a szántó közepibe’. Valahogy olyan anyátlan, magányos. Az erdő, a tó, a folyó hozzátartozik az általam igényelt élettérhez.

Minden tájnak, parcellának neve volt. A Bujdosóba mentünk ki szénát gyűjteni, vagy ha kapáltunk, hát, az a Csapásban esett.

Amikor elkezdtem írni történeteimet, a kifejezés még képletes volt. Annak szántam. Volt egyszer egy… Hogy az a régi világ eltűnt, eltűnik. Azt sirattam. Aztán más értelmet is nyertek a szavak. Hovatovább a gyökereimet kell odahagynom, a házat, az egész hozzá tartozó birodalmat, a vidéket.

Sokáig Édesapámhoz jártam ki, főztem, az udvart tartottam rendben. Aztán Ő is elment. A legitimitása szűnt meg a Háznak. A megmaradt többiek számára, leginkább csak nyűg, elintézendő feladat. Eladni. Hogy valami pénzt lássanak belőle. Apám álma itt szakad meg. De nem, ez valami korábbi álom! Egy régebbi lényé, akit én nem tudok, nem ismerek. Akinek génjei mégis bennem vannak. Valami Ős, a múltból. Amikor még itt, a háznál készültek az eszközök, nem műanyag, eldobható, helyettesíthető. Generációkon át öröklődött. Mér’ fontos ez? Emberibb volt.

Csak az emlékek maradnak.

Gencs… Hogy hol van? Magyargencs…

A világ közepe. Ott születtem, s nőttem fel, ide járok, ha tehetem. Ott a jó. Létem odagyökerezve. És szeretném, ha ott, Bagolyváron porladnék majd el.

Kesző, Keszi, Szalók… a közelben, hát Megyerék jártak valaha.

Tibi, Lajos, Édesapám… a földek, az emberek. Az erdő, a pusztuló ház, a szőlő, a sok nyomorúság… Meg a vidám mosolyok a szívben, ahogy ring a kalászerdő az aranysárga napfényben. Na, jó!

Még egyszer éljetek…

Harangláb a Majorban

Négy kastélyunk egyike. Eszi az idő...

Na, Cézár a mennyekbe…

Már az nagyon furcsa volt, ahogy kikísért bennünket… Ilyennek még sohasem láttam.

Magyarázatot meg végképp nem leltem viselkedésére. Tél, hideg, kapkodás. Munkahelyemről kértem kölcsön járművet, hogy akkor most vigyem be én Édesapámat a kórházba. Bevett, szokott, kicsit nyűgös a dolog, a háromhavonta esedékes felülvizsgálat. Infúziókúra. Most nem dolgozom. Vizsgáim vannak, csak a kocsiért mentem be.

A megbeszélt időben érkezem. Már rég összekészült, toporogva vár. Karon fogom, a táska, a bot… S tipegünk kifele.

Nyüszög, vonít, elejbénk áll, lábaink közt búvik, s ugat, ugat. Mi az ördög bújt ebbe! Teljesen meglepő a viselkedése, mer’ ily búcsúztatást sosem csapott még. Kicsit mérges – vagyis inkább feszült – vagyok, mielőbb vissza kéne érnem. Ez a bolond kutya meg…

Majd ledönt lábainkról. – A francba… nüm! – kiáltok rá. Az utcaajtót se lehet nyitni tőle, úgy kell az útból eltolnom. Paskolom. – Mésszmá’ na! Karácsonyra itthon lesz.

Mintha édesapám szeme is furcsán csillogna, fényes. A süket kutya, lám! Végül azért csak sikerül kijutni. Az állat meg fel a palánkra, a kerítés résein nyomja ki fejét, lábával nekitámaszkodik, és vadul, tiszta szájból, fejét feltartva ugat… ugat!

Csap… csapp! – rántom be az ajtókat. – Prruunmm! – morran a gép, elnyomva a hangját. Tolatok, majd ráfordulok Pápa fele az útra…

Aztán reggel én megyek be elsőnek. Fáradt, unott arcú nővérek. S mindenütt az elesett, ijedt-kérő szemű emberek. Hírt várnak. Jót, megváltót. Életet. Nem is szeretek bejárni. Valami bűntudat mindőjükért. Hogy én is tehetek róla. – Na, essünk túl… – sietek.

Nyitom az ajtót. Iszonyat… (Ezt már láttam!) Üres ágy, fölfordított, meztelen matrac. A lepedő összecsomózva. Bezárom, csöndben. Fehér, olajos szagú fényesség.

…

S ahogy jövünk haza…

Szerencsére esik a hó, tompa, csöndes minden, havas, holt világ.

Tárom a kaput, már ott toporog, nyüszít, ugrál… Várja vissza gazdáját. Csak mi. Azért lelkes, tán a szokottnál valamivel visszafogottabb. Mégis örül, táncol, pörög, alig lehet lépni tőle. Rakodunk. A bot, a nejlonzsák. – Na, Cézár! – paskolás a fejre. – Nyiiíí iik… – nyikordul – pang…! – csapom be az ajtót.

Megint maga marad.

Aztán kijöttem pár napra. Takarítok. A kutya egyre szótlanabb. Csak tib-láb, kedvetlen. Figyelmem nem körötte van, mégis szinte lerí bánata. Rossz nézni. Szomorú. Nincs jobb szó.

Napközben, a végén már nem is látható. Visszavonult. Éjjelre sem használja ólját. Ha hívom, hogy enni adnék neki, hasztalan. Valamikor az éjszaka kullog elő, s veszi magához a kajáját. Csak ha autó jön, s fordul be a hídra, élénkül meg. Fut a kapuhoz, csóválja a farkát, készül, figyel. Még marad egy kicsinyt, s aztán vissza megint a sötét levegőtlen kis közléjébe. És így, ezerszer.

Azt kell hogy higgyem, érzi, megérzi… Tudja. Egyre reménytelenebb. Ha nyitva marad a kapu, azért még a kifekszik a félfa elé. Elvan naphosszat, mozdulatlan. Ott közelebb. Vár, vár, egyre csak vár. Szfinx. Máskor elvolt velem is. Tudta, van, lesz folytatás.

(Legboldogabb tán akkor volt, ha Édesapám otthon, én megjövök… – valahogy megismeri a buszt, amelyiken ülök S jön valamelyik gyerek is, Márti. Hát rohan felénk a járdán, elkerül, túl rajtunk… fordul, köröz, ugrál, farka verdes piszkosul. Majd előrevágtázik, felugrik gazdájára, s vissza megint hozzánk. Vajki kiabál, forog, lökdösi. – Nem, nem, Cézár! – Édesapám is nevet. Leülünk a lilaakác alá, süt a nap.

Most hiába nyitom, és csapódik be az ajtó, ha megérkezem. Üresen kong. Elém sem jön. Megismeri egyes lépteim.

A szomszédok tartanák (hisz’ hétvégén megjövök). Mégis tudom, a szív bár tiszta, az idő megöli, a gond… Kint a külső kertben, a mogyoróbokor alatt ások gödröt. Fagyos föld. Elbajlódok sokat. Ott tátong.

Oszlik a nép, fakó fények, tor. Kínálás, vacsora… Félszavak, majd csönd, nyomott hangulat. Miklós is bement már a szobába. Magam vagyok csak kint a konyhán. A tűz ropog. Megmelegítem a levest, pörkölt, kolbász, sült hús. Összeöntöm.

Búcsúzás.

Már sötét van. Csillagok, a hold. (Istenem) Tudom a helyit, ott bent hátul, Gyula bácsiék fala, és a garázs között, szűk, dohos, keskeny kis sikátor. Tétovák már a mozdulataim, elnagyoltak. Csipkebokor alatt kell bebújnom, tép, akad a bőrön, nyakamba vág. – Szia, Cézár! Te… Te öreg, vén kutya! – Érzem, hogy hol fekszik a sötétben. Meglapogatom. – Na, vacsora! – Az érintés, a simogatás… Felnyüszít, farka vadul dobol a havon. – Na, jóétvágy…! Jóéjt, szia hát.

Csörög az óra. Hajnal. Még az éj. – Na, Jézus…!

Hideg. Öltözködöm, begyújtok. Kinézek: sötét, s halovány fényű csillagok fenn. Csak húzom időt. Még, még ne…

Még egy feles. S még kitalálok valamit. Tegnap fűrészelték ki a fenyőt a ház elől, elérte már a drótokat. Arról nyesek ágakat le, hátrahúzom, alulra rakom, puha helye legyen.

Már szürkül, sejtelmes árnyak, félhomály. A füstülő, a garázs fala, a csipkebokor… Tapogatózok, lábam testet ér. – Hát itt vagy! – Meleg. Simításomra szűköl. Megrúgom a fémlábost. – Pangg…! – Odanyúlok, üres. Megette. (Jól van.)

Alul minden kő, figyelni kell! – Jól van, jól van, kutya… – Oldalán fekszik. Hálás, bágyadtan még farka is verdes. – Jaj, ne nézz…! – Bal kezemmel takarom le a szemeit. Nagy levegő. – Eridj… eridj, menj gazdád után! – Durrrh! Tarkólövés…

Mozdulat se. Egyből fel a mennyekbe…

Nyalábolom föl. Esetlen test, csúszik, bukik ki karjaimból. Fogom, ölelem, meleg. Tartom, búvok ki a tövisek alatt. Hátra a havon. Nagy, nehéz. Majdnem hányok. Öklendezés jön rám. Feje, válla megindul, nem bírom tartani. Kisiklik, tompán puffan.

Elesek én is – jaj, Cézár… az ég áldjon! – Megfogom mellső lábait, húzom.

A sír.

Belehömbölödik. Csak halkan, puhán. Belefér. Föléje is fenyőgallyak. És a föld, a rögök, az agyagos hideg. Kész. Még havat rá. Vége.

Már nincs Kutya. Minek… kinek?

Vércseppek mindenütt, órákon át seprem, rugdosom. Ágnes asszony…

…

Még ma is, ha hazaérkezem, várom, ott ugrál a kerge birka. Oszt – rémül belém – dehogy, dehogy.

Sohasem…

A Mul (Múl, Mulacska…)

Felriadok. Sötét az éj, áporodott, nehéz szagok. Kint alszom a konyhában…

De mi ez a monoton kopogás? Ez nem lehet igaz. Eső! Ránézek az órára, hajnali három. Szinte sírhatnékom van. Elkeseredés szorongat.

Az év utolsó vadászatára készülünk. Holnap, azaz dehogy, már ma. Készülnénk, s most megy minden tönkre. Fel is kelek, kinézek. Mindenütt borult, felhős, nem látszanak az égi fények. Csak a remény marad… Hogy, tán reggelre kitisztul.

Mit csinálnék, visszafekszem.

Tegnap disznóhajtáson voltam. Kis csalódás. Pedig bejutni nem volt egyszerű. Az itteni társaság mereven köti magát ahhoz, hogy azon csak tagok vehetnek részt, még hajtóként is (hiába minden ellen-észérv). Fúrta az oldalamat a kíváncsiság már rég. Disznóhajtás! Látni, átélni akarom. Végül addig-addig lobbiztam, míg velem kivételt tettek. Kiöltöztem tarkára, hajthattam. Csak sörétes fegyver, gyöngygolyóval. Öt eset, közülük egy ment az elállókra, a többi mind a láb elől kelőkből került ki. Hát itt még nem megy úgy, ahogy a könyvekben írva van. Nem tudják irányítani, terelni a vadat. Megy az, amerre lát, vagy ahogy kedve tartja.

Esett volna csak tegnap!

Arra ébredek, hogy csönd van. És világos.

– Na… Na…? Csak nem? – Nyitom az ajtót, megcsap a hűvös, nyirkos reggel. Kiállok az udvarra. Szemereg. Kémelem az eget, nyugaton mintha tisztulna valamelyest. – Aj, hát mi lesz? Telefonáljak? Vagy csak menjek át? – Tépelődök, kedvetlenül téblábolok az üres lakásban.

A mai napot nagyon sajnálnám.

Hagyománya van. Négy-öt éve kezdődött, csakúgy, mint minden egyszer, véletlenül. Épp kint voltam, Tibinek járhatnéka támadt. Aztán a következő évben hasonlóképp jött ki. S mert a hangulat megfogott mindkettőnket, hát már kezdtünk figyelni erre, programjainkat úgy osztottuk be, hogy az év utolsó egy-két napja valamelyikén együtt lehessünk. Időközben bővült a résztvevők köre, kezdtük mi ketten, s jött-csapódott Lajos, majd Tomi.

Ennyi. Továbbfejleszteni nem kell. A „klán”, ahogy Sampi fogalmaz. Amit kigondolunk, ennyien már meg is oldjuk. Bízunk egymásban, ismerjük és elfogadjuk a másikat. Amilyen épp, hát olyan. Úgy van jól. Idővel olyan jutalomjátékká nőtte ki magát. Búcsúzás az évtől. Szavak, egyívású emberek. Hát egy-két kakas belefér. Igazából dúvadazásnak indult, s vezérfonalként meg is maradt annak. Általában megvan az a két-három róka, s csak színesíti a terítéket a pár madár. Bűntudat nincs. A belülről fakadó igazságérzet feloldja azt. Más nemigen törődik a rókákkal. A mi érdemünk is kicsit, a szaporodó apróvad.

Lesz, ami lesz. Átmegyek.

Csöngetek, Panni, Berci rohan felém, koppan a testük a kapun, acsarkodnak rám. – Nüm, Nüm! Míssz innejt! – Alig jutok be.

Olyan felemás a hangulat. Mindenki úgy véli, nem lesz ebből semmi. S, hogy úgyis elver az eső, felesleges kimenni. Mégis készülődnek, kerülnek elő a bakancsok, csizmák, a puskák sorra. – Talán mégis megembereli magát? – Csaljuk az időt.

Eltelik fél óra, s már mindenki menetre kész. – Hát akkor, legyen (legyen hát). Még csak a Radót várjuk, hogy hozza le a kölcsönpuskát. Mindegyik vadász Hári-legény a fedélzeten, s mert Tibi húszasa javításon van, hát fölös fegyver nincs. Be is fut, a kapuban fogadjuk. – Aztán kinek lesz? Hogy nekem? Akkor jól van.

Még mindig nedves a lég, amikor indulunk, az ablaktörlő nyiszorog a szélvédőn. Ha kikapcsolják, beszemcséződik az üveg, ha meg működik, hát kevés a víz a gumi alatt, a második-harmadik lendítés után karcol, kapar szárazon. A Berek alatt állunk le. Egy kosár disznóbelsőséget cipelünk a les alá, büdös, émelyítő sikamlós anyag. Örülök, amikor kifordul, s belecsúszik a gödörbe. Nagy szürke-fehér nyákos halom. Talán a holdvilágnál majd megjön rá a róka.

Vizes még minden, szortyog a csizma, foltosodik át a ruha, hozzá-hozzáérve a bokrokhoz. Amit lehet, kikerülök. – Hopp- hopp! – hajtok. A fatörzseken meg-meg csúszik a láb. Iszalag, gaz. Nedves világ.

Lám, a „Vízház” felőli végét kivágták. Tar placc, derékig érő fűzveszőkkel. Eddig még csak nem is szólt a puska. Valami váltófélén kényeskedek előre, egy kis szürkés folt a lábam előtt, de már kel is életre, nyúl lesz belőle. Vágódik ki a vackából, cikázva rohan el. Kísérem… Hagyom, nincs megbeszélve. Már csak a zörgését hallani.

És ennyi. Cigarettára gyújtunk, tanácskozunk toporogva. Tibi adja az instrukciókat, megfontoltan osztja ki sorra a szerepeket. Ez még csak olyan felvezető hajtás volt. A mindig oly izgalmas részletek, hogy ki mire lőhet, csak most hangzanak el.