Dr. Csernus Imre korábbi könyvei

A fájdalom arcai

A férfi

A férfi – Srácoknak

A harcos

A kiút

A magyar

A nő

A nő – Csajsziknak

Drogma
(Dobai Benedekkel és Tárnok Alfonzzal)

Egy életed van

Én és te

Felnőtt húsleves
(Pampuryk Péterrel)

Főnix

Ki nevel a végén?

© Csernus Imre, 2025

© Calavera Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Németh Károly, Relatív

Szerkesztő: Mörk Leonóra, Rados Richárd

Felelős kiadó: Calavera Kiadó

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-687-244-1

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

Nincs idő a félelemre

MÁSODIK FEJEZET

A régi halála ad helyet az újnak

HARMADIK FEJEZET

A tested porát kiengeded a kezed közül

NEGYEDIK FEJEZET

Az út a fontos, nem az állomások

ÖTÖDIK FEJEZET

Az egó menekül a halál gondolata elől

HATODIK FEJEZET

A hithez bátorság kell

HETEDIK FEJEZET

A tragédia figyelmeztető jel

NYOLCADIK FEJEZET

A fájdalom a legjobb barátunk

KILENCEDIK FEJEZET

A halál életünk természetes élménye

TIZEDIK FEJEZET

Minden nap halottak napja

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A búcsú a bocsánatkérés és a megbocsátás lehetősége

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Túlmisztifikáljuk a halál kérdését

TIZENHARMADIK FEJEZET

Mindent megteszek, hogy önmagamhoz hű legyek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Bátornak lenni jó érzés

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A társfüggőségből született gyerek súlyos terhet cipel

TIZENHATODIK FEJEZET

Szép nap ez a meghalásra

TIZENHETEDIK FEJEZET

Csak ideiglenesen fogjuk egymás kezét

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A válásnak nem kell síremléket emelni

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Az elfogadás békéssé tesz

HUSZADIK FEJEZET

Ember tervez, Isten nevet rajta

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A szellemek itt vannak körülöttünk

ELSŐ FEJEZET

Nincs idő a félelemre

Soha nem felejtem el a napot, amikor újjászülettem. 2024. július 18-án történt.

Aznap felmentem a Borteraszomra, ami Eger határában, az Almagyar-dombon van, és délutánig minden úgy alakult, ahogyan egy tökéletes nyári napnak alakulnia kell. Tettük a dolgunkat, kiszolgáltuk a vendégeket, utána Scrabble-öztünk az ott dolgozó fiúkkal. Öt óra felé kezdtem azt érezni, hogy valami nagyon nem stimmel. Nem azt mondom, hogy forgott velem a világ, de mindenképpen furán éreztem magam, a fejem is megfájdult.

Az utolsó két vendég egy-egy hosszú kávét kért, és ahogy elindultam felvenni a rendelést, egy kicsit megütöttem a jobb lábamat, mert a fordulóban áll egy szekrény, és annak véletlenül nekimentem. Leőröltem a két kávét, feltettem a gépre, és ott figyeltem fel rá először, hogy a kezemben lévő csészét duplán látom. Csak másodszorra vagy harmadszorra sikerült úgy odatennem a gép alá, hogy leereszthessem a kávét. Mivel azonban előző nap is migrénes fejfájásom volt, és az néha okozhat szemtüneteket, nem tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget, csak megvontam a vállam, hogy majd elmúlik. Elkészítettem a kávékat, a tejet viszont már nem tudtam meggőzölni, mert nem engedelmeskedett a kezem. Szóltam a kollégámnak, Gabinak, hogy csinálja meg helyettem, én pedig hátramentem a személyzeti öltözőbe.

Ott már összekeveredett bennem, merre van a vécécsésze, és merre a mosdó, mintha felcserélődött volna a helyük ahhoz képest, ahogyan emlékeztem rá. Szóval kavargott körülöttem a világ, úgyhogy feltettem a napszemüvegemet, és vártam, hogy jobban legyek. Nem tölthettem el ott túl sok időt, de mire kijöttem, a vendégek már elmentek. Levettem a napszemüveget, és abban a pillanatban ahogy Gabi rám nézett, ijedten felkiáltott: Imre, neked sztrókod van, mentőt hívok! Valószínűleg azt látta, hogy lefittyedt az arcom egyik fele, mert ilyenkor az érintett agyféltekével ellentétes oldalon megszűnik vagy csökken a beidegzés. Elindultam volna megnézni magam a tükörben, de nem jutottam el odáig, mert addigra zűrzavarossá váltak körülöttem a dolgok. Nem mindenre emlékszem tisztán, csak arra, hogy az járt a fejemben, én nem hagyhatom cserben az embereket, nekem semmi bajom. Tehát jelentős tagadás élt bennem, azt éreztem, hogy én nem lehetek rosszul.

Az azt megelőző időszakban nagyon hajtós hónapokat éltünk át, Anita, a feleségem mondta is, hogy Imre, nem lesz ennek jó vége. Néhány héttel korábban ellenőriztem a vérnyomásomat, de 130-135-ös értéket mértem, tehát semmi kiugrót nem találtam. Ezért amikor Gabi felkiáltott, hogy sztrókom van, tiltakoztam, hogy nem, nincs sztrókom, kivettem a kezéből a telefont, és zsebre tettem, hogy ne hívhassa a mentőket. Ez még kétszer ismétlődött, mire olyan állapotba kerültem, hogy Gabi előszedte a zsebemből a telefont, és mégis kihívta a mentőket. A tudatállapotom eléggé hullámzott, arra viszont emlékszem, hogy amikor megkérdezték tőle, ki van rosszul, nem akarta megmondani a nevemet, csak annyit, hogy itt valaki sztrókot kapott, ez biztos, mert ő már látott ilyet.

Megérkezett a mentő. Gyönyörű helyen fekszik a Borterasz, szemben a Nagy-Eged heggyel, a délutáni napfényben zöldelltek a szőlőtőkék, én meg figyeltem odafentről, ahogyan a természetnek ebben a buja, nyári gazdagságában jön a villogó mentő, és felkanyarodik a bekötőútra. A mentősök nagyon kedvesek voltak, megmérték a vérnyomásomat, megnézték az izomerő-különbséget a jobb és a bal kéz között, és azt mondták, hogy be kellene mennem velük a kórházba. Tiltakoztam egy kicsit, de akkorra gyakorlatilag már eldöntöttem, hogy jó, menjünk be. Azt hiszem, akkor már kialakult bennem az elfogadás, bár nem gondolkoztam rajta tovább.

Utólag, amikor már bent a kórházban ezen filóztam, eszembe jutott, hogy egy csipetnyi félelem sem élt bennem, hanem felfigyeltem az egész esetnek a bizonyos szempontból vicces oldalára. Két groteszk jelenet is történt, méghozzá rövid idő alatt, hiszen onnan fentről a kórházig mentővel legföljebb három perc az út, hiszen villogva mentünk, és gondolom, elsőbbséget kaptunk. Tudtam, hogy merre járunk, mert én is arra szoktam menni a városközpont felé. Néztem a házakat a megszokottnál magasabbról, és közben az egyik kanyarban a jobb kezem leesett a karfáról. A mentős épp írt valamit, én meg nem akartam, hogy észrevegye, ezért visszatettem a karfára a bal kezemmel. Kivettek a mentőkocsiból, és elkezdtek befelé tolni. Akkorra már a látásom összezavarodott, a lámpa fényét sokszorozva láttam, fénykarikák formájában, mintha kaleidoszkóp lenne. És miközben toltak, a jobb lábam is lebillent a hordágyról, ahogyan korábban a karom, mert addigra generalizálódott a sztrók. Akkor szépen a lábamat is visszatettem. Utána viszont vagy két órára lement a függöny.

Homályosan emlékszem képfoszlányokra, ahogy feltesznek egy asztalra, vizsgálnak, átvisznek a CT-be, betolnak a csőbe, de utána megint elveszítettem az eszméletemet. Mire magamhoz tértem, már az intenzív osztályon feküdtem, és egy vastag fecskendőből csöpögött belém az infúzió. Anita utólag elmesélte, hogy miután engem elvitt a mentő, Gabi küldött neki egy sms-t, hogy azonnal hívja őt vissza. Ő meg is tette, és akkor Gabi közölte vele: ne ijedj meg, de Imre sztrókot kapott, bevitte a mentő a kórházba! A feleségem berohant utánam, és két órán keresztül toporgott az intenzív osztály előtt, mert nem tudtak mit mondani neki, csak annyit, hogy kezelnek. Aztán vagy másfél óra múlva eltoltak mellette, én meg állítólag artikulátlanul, viszont annál vidámabban odaszóltam neki: szia, babus! Sőt, állítólag az elektromos cigijét is elkértem tőle, amit természetesen nem adott ide.

A legmeghökkentőbb azonban a történetben az, bár erre én magam nem emlékeztem, csak utólag mesélték el nekem a többiek, hogy mielőtt megérkezett volna a mentő, azt mondtam Attinak, a séfünknek, aki az asztalnál ülve vigyázott rám, amíg Gabi hívta a mentőt: ott játszom a szőlőtőkék között, oroszlánokkal és farkasokkal. Őt annyira megviselte, ami velem történt, hogy zárás után megivott négy sört, mielőtt hazaindult volna. Ebben közrejátszhatott ez a bizarr kijelentésem is. Akkor már nagyon rosszul voltam, hullámzott a tudatállapotom, azért beszélhettem ilyen, racionális szemmel nézve értelmetlen dolgokat. De hogy ez a mondatom mit jelenthet, azt nem tudom. Az biztos, hogy az egyik legnagyobb szárazföldi ragadozó az oroszlán, a farkas szintén, de hogy miért pont velük játszottam ebben a fura vízióban, azt nem tudom. Talán mert vadak. Zabolátlanok. Tartásuk van. Kiállásuk. Hatalmuk. Ösztönösek. Intelligensek. És elfogadják, ha meg kell halniuk.

Érdekes módon énbennem sem volt félelem, sem az akut szakaszban, sem utána. Semmi. Már régóta tudom, hogy krízishelyzetben, ha megijedek, az negatívan befolyásolja a reakcióimat, lelassít. Nincs idő a félelemre, és minek is? Minek megijedni? A megijedés valójában az egó játéka, amikor elkezdesz aggódni saját magad miatt, és félsz attól, hogy meg fogsz szűnni. Holott nyilvánvaló, hogy meg fogsz egyszer szűnni, mégis félsz tőle, mert ismeretlen. Énbennem viszont nem élt félelem. Elbúcsúztam Anitától, ő hazament, illetve előtte megkérdezte az orvostól, hogy túl vagyok-e az életveszélyen. Az orvos azt mondta, hogy nem, mert az elkövetkező három napon belül kialakulhatnak újabb sztrókok. Anitát ez annyira felzaklatta, hogy az első éjszaka legföljebb másfél órát aludt, szüntelenül azt várta, hátha megszólal a telefonja, hogy valami történt velem.

Én mindezt nem tudtam, csak feküdtem. Feltoltak az osztályra, és betettek egy négyágyas szobába, két másik beteg mellé, akik már aludtak. Az egyikük egy szintén sztrókos bácsi volt, és másnap láttam, hogy pont úgy igazgatja az egyik kezét, ahogyan én tettem a mentőben. Nála a sztrók valószínűleg túllépett a négy-négy és fél órás időkapun. Ha ugyanis egy vérrög okozza az agyvérzést, nem pedig vérzéses eredetű (mert az másféle ellátást igényel), akkor, ha a beteg ezen a négy és fél órán belül megkapja a megfelelő gyógyszert, amely feloldja a vérrögöt, akkor jobbak a gyógyulás esélyei. De ezt csak gondoltam, nem beszélgettem a bácsival, ahhoz fáradt voltam.

Azonban egy dologhoz nem voltam fáradt. Miután feltoltak és befektettek az ágyba, egyrészt feltettek rám egy 24 órás EKG-monitort, ami 24 órán keresztül folyamatosan méri a vérnyomást, hogy van-e kiugrás, másrészt bekötötték az infúziót. Ekkor szóltam, hogy pisilnem kell, mire a nővér hozta a kacsát. Mondtam, hogy nem kérem, mire megkérdezte, hogy miért nem? Erre azt válaszoltam, hogy amíg talpra tudok állni, nekem fontos annyira az emberi méltóságom, hogy ki tudjak menni a saját lábamon pisilni. És valóban, a sztrók után nagyjából négy órával felkeltem, kapaszkodva kimentem a mosdóba, pisiltem, visszafeküdtem, és folyhatott tovább az infúzió.

Még az intenzív osztályon adódott egy olyan pillanat, amikor megkérdezték, hogy tudom-e, ki vagyok, hol vagyok, és én nem tudtam válaszolni. Ez azért fontos, mert az orvosok ezt szenzomotoros afáziaként értelmezték. Az afázia a beszéd képességének kiesése, és kétféle formája létezik: motoros afázia esetén a beszédhez szükséges izmok bénulnak le, míg szenzoros afázia esetén hiába látod, hogy beszélnek hozzád, nem értesz belőle semmit sem. Tehát a szenzomotoros afázia azt jelenti, hogy sem beszédet produkálni, sem beszédet megérteni nem képes a beteg. Én értettem, mit mondanak, de nem tudtam megszólalni, mert túl fáradtnak éreztem magam, vagyis valójában motoros afáziában szenvedtem, bár utólag ez már mindegy. Miután kikerültem a kórházból, a sztrók miatt egy darabig az agyam továbbra is úgy funkcionált, mintha egy kis atombomba robbant volna fel benne, állandó fáradtságot éreztem, a figyelmem szórt volt, és nem tudtam értelmes összetett mondatokat alkotni. Aztán ez két-három hét alatt elmúlt.

Öt napig voltam kórházban, csütörtöktől hétfőig, és ahogy letelt a 24 órás szigorú fekvés, másnap reggel már kint kávéztam a nővérekkel. De közvetlenül a sztrók után, amikor magamhoz tértem, és ment az infúzió, akkor elfogadtam ezt a tényt. Régóta foglalkozom az elfogadással, mert a belső békét az teremti meg. Amíg tiltakozol, tagadsz, dühös vagy, feszült, addig nincs elfogadás. Amíg nincs elfogadás, addig nincs belső béke. Én viszont tudtam, hogy a belső béke az elfogadás eredménye, és hiszek benne, hogy ez fokozza az immunitást, és megsokszorozza a gyógyulni vágyás vagy a gyógyulás képességét. Ez óriási paradoxon, de igaz. Ha elfogadod az elmúlást, a potenciális elmúlást, akkor nincs benned harag, nincs benned frusztráció, nincs benned elégedetlenség semmivel szemben. Ez olyan relaxált és tudatos állapot, amelyet szerintem egyesek meditáció során érnek el.

Fontos hangsúlyozni, hogy az elfogadás alapvetően különbözik a lemondástól. A lemondás a pesszimizmus, a frusztráció jele. Miközben feküdtem az ágyon, nem az volt fontos, hogy éljek, hanem az, hogy ki tudjak menni pisilni a saját lábamon. Feszített a hólyagom, és felmértem, hogy három lehetőségem van: magam alá engedem, kacsába pisilek, vagy megpróbálom az állítólagos lehetetlent. Tudtam, hogy sztrókot kaptam, viszont egész életemben a kíváncsiságom vitt előre. Abban a pillanatban is kíváncsi voltam rá, hogy képes vagyok-e kimenni a vécére, akkor is, ha azt mondják, lehetetlen. Már régóta úgy tréningezem magam, hogy ha azt mondják, nem fog sikerülni, én válaszul azt mondom: már miért ne sikerülne? Persze megvan annak az orvosi oka, miért nem szabad ilyenkor felkelni (nehogy elinduljon egy vérrög, és komplikáció lépjen fel), de engem addigra már teletoltak egy csomó gyógyszerrel, és nem is foglalkoztam ezzel. Csak azzal, hogy képes vagyok-e egyedül pisilni.

A kíváncsiságon kívül, ahogy említettem, ebben szerepet játszott a méltóságom is. Az jutott eszembe, hogy jobb állva meghalni, mint térdelve vegetálni. Lehet, hogy történik velem valami, ha az előírások ellenére felkelek, de akkor is megcsinálom. Ott volt bennem az érzés, vajon mindent megteszek-e érte, hogy felálljak és kimenjek, és valóban sikerült is. Viszont azt is elfogadtam volna, ha mindent megteszek, hogy mégsem jön össze. Az elfogadás a kulcs. Az adja az erőt, hogy a soron következő pillanatban megfelelően döntsél. És a megfelelő döntés az én esetemben az volt, hogy megpróbáltam, pisiltem, és gyorsan talpra álltam.

Emellett még aznap este felhívtam Gabit, aki beküldött a kórházba. Akkorra már kitisztult annyira a kép, hogy Anita ideadta a telefonomat, és felhívtam. Utólag megtudtam, hogy akkor épp hazafelé tartott autóval, és iszonyatosan meglepődött, mert azt hitte, hogy Anita hívja. De én voltam az, és azt mondtam neki: Szia, Gabi, kaptam egy sztrókot, de most már jobban vagyok! Nem azért hívtam, hogy hálálkodjak neki, csak visszajelzést akartam adni, hogy túléltem, és megyek tovább. Úgy képzeltem, szombaton már újra a teraszon leszek. Persze tévedtem, és megértettem, hogy minimum három napig a fenekemen kell maradnom, mert bármi lehetséges. Elfogadtam. Tudtam, mindent meg fogok tenni azért, hogy talpra álljak.

A Magyarországon élők jelentős része öntudatlan. A Maslow-i szükségletpiramis legalsó szintje szerint élnek: enni, inni, szexelni, aludni, fogyasztani bármit, a szexuális élménytől a kajáig és a piáig. Vadul vásárolják a fogyasztói társadalom által felkínált javakat, de jelentős részüktől távol áll, hogy mélyebben belegondoljon, miről szól az élet valójában. A legtöbb ember nem foglalkozik azzal, hogy megoldja a félelmeit, hogy higgyen valamiben, hogy megismerje az alkotás, a teremtés szépségét. Pedig csak ennek hozadékaként alakulhat ki a tartás, a büszkeség, a tudatosság. Nemcsak a belső béke, hanem a csend megteremtése sem érdekli őket, kizárólag a nyüzsi. Szüntelenül történjen valami, élmények, események, ott vagyok, benne vagyok a sűrűjében, fontos vagyok mint családfő, mint anya, mint munkatárs. A „fontos vagyok” az egó kiabálása, és ezek valójában fedősztorik. Amikor bekerülsz a kórházba, ott mindegy, hogy apa vagy, anya, gyerek. Ott ez nem számít.

El is töprengtem rajta, hogy valójában miért nincs elfogadás? Mi hiányzik hozzá? És miért akarjuk megmutatni, milyen fontosak vagyunk? Valamelyik nap hallottam a rádióban egy hirdetést, amiben a miniszterelnök megköszönte az árvízvédelemben dolgozó emberek munkáját, és azon filóztam közben, hogy miért szükséges ez a patetikus hangnem? Miért nem mondja természetesen? Olyan hangon, amilyen van neki? Miért kell ez a plusz ünnepélyesség? Miért nem vagyunk természetesek? Miért nem éljük az életet úgy, ahogy van?

Nem olyan régen fogászati műtéten estem át. Elmentem pihenni külföldre, és a negyedik napon egy időjárási front miatt az egyik gyökérkezelt fogam belobbant. Az ott kapott fájdalomcsillapítóval sikerült kontrollálni, amíg haza nem jöttem, mégsem tudtam megcsinálni azt, amit terveztem, hiába szerettem volna úgy pihenni, hogy magamra figyeljek, nyugodtan olvassak, jöjjek-menjek, mert a fogfájás az egyik legbrutálisabb fájdalom. Külföldről éjfél felé értünk haza, másnap reggel 6 órakor felkeltem, és 9-kor már ott ültem a szájsebész székében. Ő elmagyarázta, úgy tervezi, hogy egyben kiveszi ezt a háromgyökeres fogat. Beadta az érzéstelenítést, és szólt, hogy a szájpadlásba adott szúrás kellemetlen lesz. Még át is futott az agyamon, hát persze, hogy fájdalmas, ha tűt szúrnak a szájpadlásba. Mindenki tudja, hogy az fáj. Nagyon jókezű a szájsebészem, profi, gyors, hatékony, de miért nem mondja ki, hogy ez fájni fog? Utána elkezdte tekergetni a fogamat, és egyben kijött.

Visszatérve a feltett kérdéshez: a bátorság hiányzik az elfogadáshoz, a belső békéhez, hogy vállaljuk az arcunkat olyannak, amilyenek vagyunk. Amikor ott feküdtem a kórházban, számomra nem az volt a fontos, hogy én ki vagyok. Nem tolakodtam, nem erőszakoskodtam, nem hangsúlyoztam az állítólagos pozíciómat, meg hogy ki vagyok, mi vagyok. Ha az orvos nem ért rá, türelmesen megvártam. Tudtam, hogy előbb-utóbb én is sorra kerülök.

Az első reggel két infúzió között jött a reggeli, és az közismert, hogy a kórházban milyen katasztrofális a koszt. Anita megkérdezte, hozzon-e nekem ennivalót, elvégre ott a kávézónk, az éttermünk, magas minőségű kajákat csinálunk. De nem akartam felesleges terhet rátolni, mert éppen elég neki az mentálisan, hogy velem akár végzetes dolog is történhet. Legfőképpen pedig szerettem volna megtapasztalni a kórházi kaját a maga teljes valóságában és ízében. Úgyhogy azt mondtam, hogy ne hozzon semmit, mert nem akartam különbözni a többi betegtől. Egyedül a cukrozott tea helyett ittam vizet. Reggelire egy nagyon pici margarint kaptunk, a legkisebb kiszerelésben, olyat, amilyet üzletben nem is kapni, és még a kenyérszelet teljes felületét sem lehet vele bekenni, csak jelzésértékű mennyiség. Kaptunk még két szelet felvágottat zsugorfóliába csomagolva, meg valamilyen gyümölcsöt, egy almát talán. Aztán jött az ebéd, az jó volt, különféle leveseket kaptunk. Összesen egyszer fordult elő, hogy nem tudtam megállapítani, milyen leves, azt otthagytam, de a többit maradéktalanul megettem, a gyümölcsöt meg félreraktam vacsorára. Tehát nagyon odafigyelve ettem, és nem kértem extrákat, csokit, semmit.

Majd jöttek az infúziók. Mindennap kaptam, kezdetben 24 órán keresztül csöpögött belém valami, de nem foglalkoztam vele, hogy mi. Hiába vagyok orvos, nem érdekelt, megbíztam azokban, akik elláttak. Nem vontam kétségbe a szakértelmüket, nem okoskodtam. Kivéve amikor nyugtatót hoztak, azt nem vettem be. Mondom, nem volt bennem frusztráció, mert tudtam, hogy ha frusztrálódom bármin is, a körülmények, a nővérek viselkedése, a túlhajszolt orvosok kommunikációja miatt, az mind lelassít. Tehát bármi történt, a reakcióm ugyanaz volt: elfogadás. Elfogadtam, hogy nem olyan a vécépapír, nem olyan a szappan, nem olyan a fürdőszoba, mint amihez hozzászoktam. A kórházban mindig ott a kórházszag, tetszik, vagy sem. Annak ellenére, hogy állandóan felmosnak hipóval, a fürdőszobában óhatatlanul ott a húgyszag, és ha odafigyelsz, a fertőtlenítő szagán át is érzed a halál szagát. Minden kórházi osztályon halnak meg emberek, akár a bőrgyógyászaton is, mert a kórház erről szól. Nincs más lehetőség, vagy meggyógyulsz, vagy elmész.