Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

SZEMÉLYEK

I. FELVONÁS

II. FELVONÁS

III. FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szomory Dezső

GYÖRGYIKE
DRÁGA GYERMEK

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-412-2 EPUB
ISBN 978-963-559-413-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás: 1912.
Az elektronikus változat az 1912. évi
kiadás alapján készült

a borító 1920 körüli plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Mikár Ferenc

Mikár Ferencné

Györgyike

Anna

Stefi

Hübner Félix

Tersánszky László

Glanz Hugó

Pavlits Lóri

Ida

A virágosleány

A sofőr

Első szobapincér

Második szobapincér

Első szobaleány

Második szobaleány

Inas

A „Györgyike, drága gyermek” első előadása 1912. február 3-án volt a Vígszínházban.

I. FELVONÁS

I. KÉP

(A bécsi Hotel Bristol egy lakosztálya. A szín: egy kis szalon, Louis XV. berendezkedés az ismert Bécs-Schönbrunni ízlés szerint. A lakosztályba vezető kettős ajtó a középről. Jobbról és balról egy-egy kisebb, egyszárnyú ajtó a szobákba. Egy magas kettős ablak, avult rózsaszín-selyem függönnyel bal felől a háttérben. Kilátás a Ringre.)

1. JELENET

(Szobapincér, Mikár Ferencné, Györgyike, Anna, majd a virágos leány.)

(A szobapincér feltárja az ajtót és megáll a küszöbön. A hotelfolyosó hosszú vonala látszik, elkanyarodva a nagy márvány lépcső felé a mélyben. Vaskos vörös szőnyeg a folyosón és a megszámozott ajtók sorfala.

Mikár Ferencné sietve közeledik, Györgyikét tologatva maga előtt. Mögöttük jön Anna. Legvégül Stefi látható elmaradozva, orrával a levegőben, roppant érdeklődve és mulattatva a hotelajtók és számok előtt.)

MIKÁRNÉ: (még a folyosón): Igen nervózus, egy csöppet fel is dúlt, mégis nagyon jókedvű és mozgékony. Élénk hang, elszánt és fölényes. Roppant gyakorlott anya):
No gyerünk Györgyike, gyerünk... ne olyan álmosan Györgyike...

GYÖRGYIKE: (Mikárné szavai közben):
Óh! Óh!

MIKÁRNÉ: (már a küszöbön s elragadtatva):
Ah!
(S kiáltva):
Anna! Stefi! Nézzétek csak! Hát nem nagyszerű! Ez ám a szoba, ez ám a hotel, a város, Bécs! Bécs!

ANNA: Wien, mama!

MIKÁRNÉ:
A Hotel Bristol! A Bristol hotel!
(Györgyikéhez):
Hálát adhatsz nekem gyerekem, hogy szültelek s hálát a jó istennek, hogy itt lehetsz...

GYÖRGYIKE:
Bánom is én!

MIKÁRNÉ: (balfelé ment s kinyitotta az ajtót, egy lépésibe is ment s kijött):
Gyönyörű! Ez lesz a te szobád... Csupa kék selyem... Ez nyilván a legszebb szoba, ezt neked adjuk... Te vagy a kis madár, a kis menyasszony... Micsoda ágy!... Hogy fogsz itt aludni csupa kék selyemben!
(Jobbfelé siet és megpillantotta a virágbolti kisasszonyt, aki egy nagy csokor rózsával e percben lép be):
Nézd csak...

GYÖRGYIKE: (hevesebben):
Bánom is én!

MIKÁRNÉ:
Óh, a csúnya, makacs lány! Azt hittem csak Pesten vagy ilyen rossz...

GYÖRGYIKE: (a foga közt):
Hagyjon nekem békét mama…

MIKÁRNÉ: (remegőn s fenyegetőn):
Megharagszom Györgyike…

ANNA (a szobapincért és a virágosleányt jelezve):
Óh, mama... itt előttük... kérem...

SZOBAPINCÉR és SZOBALÁNY: (mintegy egyszerre szánva el magukat és egy lépést közeledve):
Bitte...

SZOBAPINCÉR:
Das sind die Zimmer, das Appartement, welches Herr Felix Hübner für die Damen bestellt.

MIKÁRNÉ: (valami jókedvű büszkeséggel):
Ich nicht deitsch... Ich garnicht deitsch.
(Annához):
Mit mond? Mit akar?
(S hirtelen ijedten.)
Hol van Stefi?
(Kiáltva):
Stefi! Stefi! S a poggyászunk... a családi kofferünk...

STEFI (kívülről):
Megyek! Megyek!

ANNA (Mikárnéhoz):
Azt mondja, hogy itt vannak a szobák, a lakosztály, amit Hübner rendelt a számunkra.

MIKÁRNÉ:
A papa se jött fel... persze rögtön bement egy kávéházba. Egész Bécsből, az egész Bristol hotelből csak a kávéház érdekelte őtet... Micsoda ember...

SZOBAPINCÉR (egy jegyzőkönyvvel és ceruzával a kezében):
Die Damen möchten gefällig…

GYÖRGYIKE:
Én lemegyek a papához a kávéházba...

MIKÁRNÉ:
Itt fogsz maradni Györgyike...

SZOBAPINCÉR:
Die Damen möchten gefällig ihren Namen einschreiben...

MIKÁRNÉ: (Annához, aki átakarja venni a ceruzát és papírt):
Hadd ezt Anna fiam... Ez így nem lehet, ez így nem megy... Én nem tudok tolmáccsal beszélni... Meg akarom érteni az embereket és ők is értsenek meg engem... A bécsieknek ugye jól esik, hogy németül beszélnek velük Budapesten, hát beszéljenek ők most magyarul én velem. Ez nekem is jól esnék. Nem akarok megnémulni Bécsben. Magyarul akarok beszélni és csak magyarul fogok beszélni. Még a császár is tud magyarul Bécsben, hát egy ilyen kifent, kikent szobapincér... Hol van Stefi? Hol van Stefi?

SZOBAPINCÉR (aki sejti miről van szó s meghajtva magát és alig leplezett lenézéssel):
Ich werde einen ungarischen Zimmerkellner hinauf schicken...
Távolodik.)

MIKÁRNÉ: (a ki csak ezt az egy szót értette)
Ungarisch! Ungarisch!

ANNA (a pincérhez):
Ja, tuen Sie das.

A virágos leány (a nagy csokor rózsával):
Herr Felix Hübner, für Fräulein Georgette Mikár...

GYÖRGYIKE: (aki mozdulatlanul áll a szoba balsarkában és duzzog, most idegesen s gúnnyal):
Georgette!

ANNA:
Ja, ja, danke. Legen sie nieder...

A virágosleány (leteszi a csokrot és elmegy:
Ich empfehle mich.

ANNA:
Adni kellett volna neki valamit.

MIKÁRNÉ:
Hát adtál volna neki.

ANNA
Az édes mamánál van a pénz, a táskában.

GYÖRGYIKE: (gúnyosan):
Minden pénz az édes mamánál van a táskában.

ANNA (a virágos leány után):
Fräulein! Fräulein!

MIKÁRNÉ:
Ne hívd vissza! Ne hívd vissza!
(De a leány már ott van a küszöbön).
Be lassan ment… Nem is kell neki adni semmit...
(Egy pillanatnyi zavar).
Mondom semmit.

ANNA: Milyen szép leány! (Gyorsan kitép a csokorból két szál rózsát és átnyújtja.)
Das ist für Ihnen Fräulein.
(Mélyen a szemébe néz).

A virágos leány (kacagva):
O, ich danke!
(Elsiet).

MIKÁRNÉ:
Hübner bizonnyal adott neki egy forintot is...

GYÖRGYIKE:
Arra nem lehet számítani, hogy mindig és mindig csak Hübner adjon és reggel, délben, este, éjjel, és télen és nyáron és mindig és mindig és egyfolytában és szünet nélkül csak Hübner adjon és amíg megfullad csak Hübner adjon!

MIKÁRNÉ:
Megfullad! Isten őrizz! Micsoda beszéd ez!

GYÖRGYIKE:
Én szégyellem magam...

MIKÁRNÉ:
Te szégyelled magad!? Ezzel a pofikával?... Hol a poggyász? Hol a poggyász?

GYÖRGYIKE:
Erre a pofikára megy minden... az én bőrömre.

MIKÁRNÉ:
Györgyike! Komolyan, megharagszom Györgyike!

GYÖRGYIKE: (makacsul):
Arra nem lehet számítani...

MIKÁRNÉ:
De igenis lehet számítani és kell is számítani és ne bosszants engem Györgyike és ne vitatkozz velem Györgyike, semmi kedvem Györgyike, az utazástól is fáradt vagyok és még megjárod Györgyike... S még nem kaptál egy pofont Bécsben...

GYÖRGYIKE: (remegőn):
Arra nem lehet…

ANNA (békülékenyen):
Óh, hadd már abba Györgyike!

MIKÁRNÉ:
A komisz gyerek! Alig vagyunk itt öt perce, még le se ültünk, meg se mosakodtunk s máris kezdi! Hát nem volt elég eddig?! Hát még nem untad meg ezt a folytonos duzzogást, feleselést, makacskodást... egy tizenhétéves leány... egy menyasszony, mint egy öreg, zsémbes, harapós boszorka... Stefi! Stefi! Hol van az a lány...

(Ebben a pillanatban Stefi megjelent.)

II. JELENET

(Mikárné, Györgyike, Anna, Stefi, majd háziszolgák.)

STEFI (Ő középről és elragadtatva):
Óh, be nagyszerű! be nagyszerű!

MIKÁRNÉ:
Hol mászkálsz te!? Hol csavarogsz odakint!?

STEFI:
A szobákat néztem édes mama, a szomszéd szobákat a folyosón, a számokat az ajtókon... először vagyok életemben egy hotelben. Némelyik szobában éppen most takarítanak, az ajtók nyitva. Micsoda függönyös ágyak! Micsoda mosdók, mindenféle mosdók... gyere csak Györgyike...

MIKÁRNÉ:
Itt fogsz maradni! Nem mozdultok! Szent isten, hát nincs szívetek! Hol van a kis táskád?

STEFI:
Nem tudom.

MIKÁRNÉ:
Hát a többi kis táskák? Hol vannak a többi kis táskák?

ANNA:
A mamáé ott van a kezében.

MIKÁRNÉ:
Az enyém! Az enyém! A tiétekről beszélek! A többi poggyászunkról beszélek! Szent isten, hol van a poggyászunk!? Négy darab poggyászunk volt, az összes új ruháink, a sok új ruha, az esküvői ruhák, a sok új fehérnemű és hét kalapskatulya…

ANNA:
Ne tessék aggódni. Bizonnyal odalenn maradt.

MIKÁRNÉ:
Odalenn! Odalenn! De hiszen itt kellene, hogy legyen... Hívjál csak valakit!
(Stefihez, aki távolodott.)
Hová mégy?

STEFI:
Itt van a csengettyű.
(Olvassa a csengettyű mellett lévő kis papírlapot)
„Einmal Lohndiener, zweimal Stubenmädchen, dreimal Zimmerkellner?”
(Roppant mulattatva)
Kit hívjak?

ANNA: A szobalányt.

STEFI:
Kétszer.
(Kétszer csenget)

MIKÁRNÉ:
S nyilván Hübner is itt lesz mindjárt... Lóri néni is itt lesz... s még meg se mosakodtunk, meg se fésülködtünk... úgy nézünk ki, mint a cigányok. Fel kellene öltözni díszbe... különösen neked Györgyike!

GYÖRGYIKE:
Bánom is én.

STEFI (titkon Györgyikéhez):
Valamit fogok neked mondani Györgyike!
(Ebben a pillanatban a szobaleány.)

A SZOBALEÁNY: (a küszöbön)
Befehlen?

MIKÁRNÉ: Hát ezzel megint hogyan beszéljek?

STEFI (roppant óvatosan s aggódón, hogy az anya észre ne vegye):
Valamit, aminek nagyon fogsz örülni...

ANNA (a szobaleányhoz):
Unser Gepäck...

A szobaleány:
Ja gewiss... Man bringt es eben.

ANNA:
Éppen itt hozzák.

MIKÁRNÉ:
No hála istennek...

(Egy kis kézi targonca gurulása odakünn. S rögtön két háziszolga egy vaskos kötéllel átkötött nagy málhával: a családi koffer s egyéb bőröndök, kalapskatulyák stb.)

STEFI (Györgyikéhez):
Tersánszky van itt!

GYÖRGYIKE: (megrettegve):
Laci!? Itt van!? Hogyan?

STEFI:
Együtt jött velünk a vonaton... együtt jött fel velünk Pestről. Most itt bujkál a folyosón...

GYÖRGYIKE:
Óh, istenem meglátják!

STEFI:
Talán lemegy a kávéházba, a papához...

GYÖRGYIKE:
A papához...

MIKÁRNÉ: (miközben a háziszolgák elhelyezik a bőröndöket s a málháról leveszik a kötelet):
Meg van minden? Nézzük csak... Összesen tizennégy darab... Rögtön kivenni szépen a kalapokat... Stefi gyere csak... Képzelem, hogy össze lesz gyűrve minden...

GYÖRGYIKE: (Stefihez):
Mit akar?

STEFI:
Látni akar... beszélni akar veled... azt mondja, még egyszer utoljára...

GYÖRGYIKE:
Talán megöl...

STEFI:
Óh, persze, csacsi!

MIKÁRNÉ:
STEFI hát nem jössz ide?... Mit sugdostok ottan?
(Közeledik.)
Mit sugdostok?... Mi van itt megint köztetek?... Györgyike...
(Hosszan nézi, Stefi távolodik és akkor enyhén, kérlelőn):
Györgyike szívem... Györgyike, drága gyermek...

GYÖRGYIKE: (hirtelen zokogásban tör ki):
Óh!

MIKÁRNÉ:
A régi dal!

STEFI:
Aki sír, az nem dalol!

III. JELENET

(Mikárné, Györgyike, Anna, Stefi, Szobapincér.)

MIKÁRNÉ: (a távolodó háziszolgákat jelezve s a Szobapincért, aki belépett)
Nézd csak az emberek itten... mind bámulnak... Legyen eszed Györgyike... az isten áldjon meg, legyen eszed! Már nyitva van a nagy kuffer is... itt vannak a kalapok... fogadj szót, csomagolj ki szépen... Itt van nesze az új kalapod, a pölöröz tollakkal, aminek úgy örültél...

A SZOBAPINCÉR:
Ha parancsolja a szobaleányt, az majd segít...

MIKÁRNÉ:
Ah végre, egy magyar pincér! Ez beszéd! Éljen!

A SZOBAPINCÉR:
Kezét csókolom... Ha parancsolják a szobaleányt?...

MIKÁRNÉ:
Köszönöm. Tudunk mi szobaleány nélkül is kipakolni. Ha valamire szükségünk lesz, mindig magát fogjuk hívni.

STEFI:
Hányszor kell magának csengetni?

SZOBAPINCÉR:
Háromszor kérem.

MIKÁRNÉ:
Három a magyar!

SZOBAPINCÉR:
Szíveskedjék a nevüket beírni.

(Egy vaskos bloc-notes-tot nyújtott át és egy ceruzát.)

MIKÁRNÉ: (átvette s gyorsan leül az asztalhoz):
Még az uram is velünk van, de ő egyenesen bement a kávéházba s még fel se jött. Itt is szoktak olyan elkeseredett kártyázások lenni a kávéházban, mint Pesten?

SZOBAPINCÉR:
Óh, hogyne!

MIKÁRNÉ:
Alsóst játszanak!

STEFI:
Kasinót?

SZOBAPINCÉR:
Óh, igen.

MIKÁRNÉ:
Akkor vége, fel se jön. Mit írjak be?

SZOBAPINCÉR:
Talán csak a neveket kérem…

MIKÁRNÉ:
Először is Mikár Ferenc Budapestről…

SZOBAPINCÉR (kíváncsi):
Esetleg a foglalkozást.

MIKÁRNÉ:
Hm! A foglalkozást...
(Egy pillantás a leányaira a kik körülötte vannak.)

STEFI:
Kávéházi törzsasztalfőnök, kártyabíró és billiárdművész.

MIKÁRNÉ: (a szobapincér megdöbbent távolodására):
És vállalkozó...

ANNA (Mikárnéhoz):
Tessék egyszerűen azt írni, hírlapíró. Ez a legkényelmesebb s ez mindent fedez

STEFI:
Életkort is?

ANNA (gyorsan):
Óh, ez nem szükséges...

MIKÁRNÉ:
Nem írok be semmit csak a neveket. Tehát Mikár Ferenc, Mikár Ferencné három leányával csekélység! Ezek: dr. Mikár Anna, Mikár Györgyike, Mikár Stefi punktum, nincs több, hála istennek...

SZOBAPINCÉR (átveszi a bloc-notes-tot):
Köszönöm... Az apartmant megfelel?
(Balfelé megy)

MIKÁRNÉ: (aki követté):
Óh, hogyne...

SZOBAPINCÉR:
Ez itt egy kisebb hálószoba...

MIKÁRNÉ: (Györgyikéhez):
A kék selyem, a tiéd...

SZOBAPINCÉR (jobbfelé siet):
Itt van két másik hálószoba...

STEFI (odasietett s Anna felé):
Itt mi leszünk, ketten...

MIKÁRNÉ:
S én a papával…

SZOBAPINCÉR:
Ez esetben talán előnyösebb volna, ha a nagyságos asszony a nagyságos úrral azt a szobát foglalnák el... akkor ott ketten egészen izolálva volnának... viszont a kisasszonyok itt együtt mind a hárman.

MIKÁRNÉ: (nem tudja haragudjon, vagy nevessen, vagy hízelegve érezze magát):
Nagyon figyelmes... ön igazán nagyon figyelmes... De engem a leányaim nem zavarnak engem az urammal már senkisem zavar... Maga most elmehet...

SZOBAPINCÉR:
Egyebet nem parancsolnak? Uzsonnát nem parancsolnak?

MIKÁRNÉ: (kérdő pillantással a leányok felé):
Uzsonnát? Talán te akarsz uzsonnálni Györgyike? Hallom Bécsben híres kávé van.

STEFI (élénken):
Nem, nem, most már ne uzsonnázunk...
(Egy kis álló óra ütése)
Már félnyolc... Gyorsan pakoljunk ki... Hübner rögtön itt lesz... a zászlós is rögtön itt lesz, Hugó von Glanz! Micsoda neve van! Én fel akarok öltözködni, észbontóan felakarok öltözködni...
(Gyorsan letérdepel a málhákhoz és kihányja a tartalmukat)

Mikimé: (a pincér felé):
Maga elmehet.
(Pincér meghajlik és el.)
A legjobb volna, ha mindenki behúzná a bőröndjét a maga szobájába. Ha a papa itt volna, mindenkinek behozná a bőröndjét a maga szobájába.

STEFI:
Azért ő a vállalkozó.

ANNA:
Minden együtt van pakolva a családi kofferba. Legjobb lesz, ha mindenki kiválasztja a magáét és beviszi a szobájába, a szekrénybe.

MIKÁRNÉ: (miközben maga is kirakosgat)
Ez egy eszme! Drága Anna fiam te vagy a legokosabb gyermekem. A legjobb gyermekem. Veled nincs semmi bosszúságom. Veled nincs semmi baj, csak a pápaszemed legyen meg. Itt van a pongyolád... az igéző pongyolád... Ez meg a Stefié.
(Átnyújtja Stefinek.)
Három batiszt alsószoknya...

GYÖRGYIKE: Az az enyém...

ANNA (átvette a pongyolát)
Ez nem az enyém. Ez a mamáé. Nekem nincs is pongyolám...

MIKÁRNÉ:
Itt van hat pár harisnya.
(Anna felé nyújtja)

ANNA:
Hiszen tetszik tudni én nem viselek ilyet...

STEFI:
Az nem higiénikus. Hiszen tetszik tudni, hogy Anna rövid harisnyát visel, mint a férfiak…

MIKÁRNÉ:
Hogy tudod te, hogy a férfiak milyen harisnyát viselnek! Micsoda szemtelenség...

STEFI:
A kék ruhám! A kék ruhám!

MIKÁRNÉ: (Györgyikéhez):
Itt vannak a kis nadrágok...

STEFI:
Hadd lássam... Ez az enyém...

GYÖRGYIKE:
Rózsaszínű szalag... Ezek az enyémek...

STEFI:
Menyasszonyi nadrágok... Óh!
(Kacag).

GYÖRGYIKE:
Én ezt beviszem a szobámba...
(Balfelé megy)

MIKÁRNÉ:
Csak vigyed...

STEFI:
Én is a magamét.
(Felpattan, jobbfelé szalad és eltűnik.)

GYÖRGYIKE: (a küszöbön):
A toilette dolgok...

ANNA:
Itt van az egész necessaire.
(Az asztal felé megy).

MIKÁRNÉ:
Ott van igen az asztalon... A gyönyörű szép necessaire... Használd egészséggel Györgyike... de nagyon vigyázz rá... be ne nedvesítsd az ezüst fedeleket... még meg se mertem mondani mibe került... Egy vagyonba... De minthogy Hübner megírta, hogy vegyek neked egy ezüst necessaire-t...
(Nagy vízcsobogás jobb felől.)
Mi az? Stefi! Stefi

STEFI (kívülről):
Óh, be nagyszerű... Fürdőszoba! Fürdőszoba! Mennyi víz! Mennyi víz!
(Megjelent.)
Tessék?...

MIKÁRNÉ:
Vidd be a papa papucsát... Mindjárt keresni fogja... Megállj csak...! Itt van egy öltözet ruhája is... Két ing... Tedd le az ágyra.

STEFI:
Györgyike add kölcsön a szappanodat...

GYÖRGYIKE:
Itt van...

STEFI (szagolja):
Óh, finom!

GYÖRGYIKE:
Majd hozd vissza.

STEFI (Györgyikéhez simulva és halkan):
Hát örülsz, hogy itt van a fiú?

GYÖRGYIKE: (megremegve):
Tersánszky Laci?

STEFI (ájuldozóan és sóhajtva):
Az!

GYÖRGYIKE: (nyugtalanul):
Szédülök!

STEFI:
Csak nagyon vigyázz! Csak nagyon vigyázz! A mama meg ne tudja valahogy... Ebből rettenetes baj lehet...

GYÖRGYIKE:
Ne rémítgess... Amúgy is olyan ideges vagyok... Minek is jött utánam... Hiszen most már mindennek vége...

STEFI:
Ő nyilván nem akarja, hogy vége legyen...

GYÖRGYIKE: (unottan):
Nem akarja!? Nem akarja!?
(Keserű eréllyel):
Itt van a sorsom Stefi, a végzetem! Érzem, hogy meg kell adni magam!...

MIKÁRNÉ:
Stefi, hát nem mégy öltözködni?

ANNA:
Mindjárt itt lesz a zászlós…

STEFI:
Szaladok...
(Hirtelen megáll):
Györgyike! Gyere fürödjünk meg együtt Györgyike!... Álljunk ketten a hideg zuhany alá így legalább nem fogunk fázni... Tedd le oda a ruhádat a székre...

MIKÁRNÉ:
Itt van a főkötőd Györgyike… a fürdőköpenyed, a papucsod.

GYÖRGYIKE:
Óh, utálom a papucsot...

MIKÁRNÉ:
Nem jöhetsz ki mezítláb ide... a fürdő után... Csak siessetek leányok... siessetek s ne sokat lubickoljatok a vízben...

STEFI (karonfogva Györgyikét)
Gyere Györgyike, ne búsulj... gyere a fürdőbe Györgyike...