EQE-SOROZAT

MŰVÉSZETI ÖNISMERET

részlet

© Polus Enikő, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Skrapits Borka

Felelős szerkesztő Hessky Eszter, Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 837 2

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Hol volt, hol nem volt

Bevezetés: A családi sorstalanságokból sorsok születnek

1. Ásó-kapa-nagyharang

1. 1. Hófehérke története, ahogyan én mesélem az előadásokon

1. 2. A bennünk élő szereplők sorstörténetei

1. 3. Kiűzetés a paradicsomból

1. 4. Mi lett volna Hófehérkével a törpék nélkül?

1. 5. Hófehérke dermedt mozdulatlansága és lelki halála

2. Amiről a tökéletesnek hitt családi fotók nem mesélnek

2. 1. Családba beszületés és családban való megszületés „családológiája”

2. 2. Családbarát fészekrakások

2. 3. Családok gyerekek nélkül és gyerekekkel

2. 4. Testvérügyletek

2. 5. Állati jó családok

2. 6. Az álomcsalád mint idealizált és filterezett családkép

2. 7. Különleges családtagok

2. 8. Családban fészkelő párkapcsolatok

2. 9. Családi mozgás-tér

2. 10. A családdá válás közös melója

2. 11. A családot segítő pszichés gyógyfűszerek

2. 12. Családi tabuk és titkok

2. 13. Szenzorok, amiktől mások vagyunk

2. 14. Családban vándorló boldogságcsapdák

2. 15. A család érzelmi memóriája mint konfliktusforrás

2. 16. Kollektív családfáink

3. Hófehérke érzelmi ébredezése, családi talpra állása

3. 1. Hófehérke szíve mint családlélektani lelkiállapot

3. 2. Érzelmi érettség a naivitás helyett

3. 3. Új életkezdés és családi felelősség

Hófehérke és a hét törpe meséje

Hol volt, hol nem volt,

volt egyszer egy királyi házaspár, ők voltak Hófehérke szülei. Minden esély megvolt rá, hogy boldogan éljenek, míg meg nem halnak, de a család szétesett…

Egy szétesett családból elindulni senkinek sem könnyű, de nem is lehetetlen küldetés!

Sokan próbálkoznak ma családváltással, aztán meglepődnek, hogy ismétlődnek a gyermekkorban átélt családi érzések és családtörténetek. Nem lehasítani kéne a családot magunkról, és lelkileg plasztikázni, hanem családon belül elérni valódi változásokat, amelyek figyelembe vesznek minden családtagot. Ehhez érzelmileg érettebb kapcsolódási készségre, a „családi terhek” közös viselésére és a felnőttkori felelősség felvállalására van szükség. Arra, hogy a család ne csak a jóban legyen képes együtt boldogulni, hanem a nehéz időkben is. Egyéni örökölt sorstörténetekről gyakran hallunk. Na de a családi sorstörténetek ismétlődéséről és a társadalmi kollektív családfáról?

Ebben a könyvben egy felnőtteknek szóló mesetörténeten keresztül közelítünk meg néhány fontos családi tabutémakört, hogy a családi „gyógyulásról” való közgondolkodás beépüljön a családok életébe. Akár egyedül élsz, akár párban vagy családban, mi összetartozunk! Ha nem hiszed, járj utána… például ebben a könyvben.

Előszó

Hófehérkének – mint a legtöbb embernek – nem volt trauma- és krízismentes az élete.

Pedig királyi körülmények közé született, királyi családba. Álompárhoz álomszép gyermekként, egy elképzelt boldog jövővel – a megszületésééig minden idillikusan és ideálisan alakult, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Azonban az élet váratlanul átírta a forgatókönyvet, nem véletlenül született a történetből felnőtteknek szóló irodalmi mű, a Hófehérke meséje. Mert ez a mese eredetileg felnőttekről és felnőtteknek szólt! A történet a mi felmenőink családi, párkapcsolati és egyéni életének sorstörténeti részleteit is tartalmazza, hiszen mesél:

az emberiség sorstalanságairól és a bolyongásokról;

a családok szétválasztásáról;

a szülőföldről és/vagy családból való kiűzetésről;

a földönfutóvá válásról;

a megfosztottság és kilátástalanság traumájáról;

a családról való lehasításról és a hontalanságról;

üldözöttségről; menekülésről; halálfélelemről;

a naivitás következményeiről;

önismereti keresőutakról és a megküzdésekről;

a munkaterápia fontosságáról;

a lelki halálból való feltámadás lehetőségéről;

a talpra állás képességéről;

az új életkezdés reményéről és lehetőségeiről;

gyógyult és/vagy új család megszületéséről.

A történelmünkben és a kollektív érzéseinkben ezek a mesébe szőtt részletek mind-mind ott vannak. A ma élő emberek élettörténetei rengeteg családi emléktöredék-lenyomatot tartalmaznak. Érezzük, látjuk, tudjuk, tapasztaljuk! A nagyszülők, dédnagyszülők történeteiben ott vannak még az ő felmenőik rémtörténetei is. Sokféle trauma, tragédia, gyász és veszteség halmozódott fel a kollektív magyar családtörténetekben, ez pedig befolyásolja a mai családok életét, méghozzá nagyobb mértékben, mint azt valaha is gondoltuk. Ezt tudomásul kellene vennünk. Családi szinten is szükséges lépéseket tennünk, hogy a családok közti kapcsolódások újjászülethessenek. Ha családban szeretnénk élni, akkor nem kedv kérdése, hogy a családtörténeteink elakadásaival foglalkozzunk. Ez egyéni és családi felelősség!

A mesetörténetekben különböző típusú felnőtt szereplőkkel, élethelyzetekkel, pszichés állapotokkal találkozhatunk, csakúgy, mint a saját életünkben. A mesei szimbólumokon keresztül sokkal könnyebb minden felnőttnek megértenie mindazt, ami a pszichében zajlik. Ezáltal fejlődik a szimbolikus gondolkodás, ami nagymértékben elősegítheti, hogy érzelmileg érettebb és felelősségteljesebb felnőttekké, családokká válhassunk.

Ebben a könyvben Hófehérke az embert szimbolizálja, és nem fog számítani, hogy nő vagy férfi. Itt ő ember, aki felnő a gyermeki életkor naivitásából, és feltámad a felnőttkor érzelmileg is érettebb állapotára. A törpék azt szimbolizálják, hogy az életünk mellékszereplői lehetnek tökéletesen tökéletlenek, akik sokat segíthetnek egy nehéz időszakban minden embernek és családnak. A gonosz mostoha segít megérteni, hogy mindannyiunk életében vannak és lesznek érzelmileg elakadt vagy mérgező emberek, akik, ha nem vagyunk szemfülesek, időnként álruhában próbálnak a család és az egyén közelébe férkőzni, ártani. Hófehérke édesanyjának halála azt szimbolizálja, hogy az életidő véges, hogy fontos az itt és most jelenét megélni, mert tényleg nem tudhatjuk, kinek mennyi idő adatik a halál előtt. A király megjeleníti, hogy milyen nagy szükség lenne az érett férfiak és édesapák jelenlétére a családokban is, akik a birodalmi ügyeik után hazatérnek, nem pedig más birodalmakban telepednek le. És bizony azt is szimbolizálja, hogy ha a gyászt felgyorsítjuk, annak súlyos családi következményei lehetnek. A vadász azt mutatja meg, hogy egyes emberek, akiknek még éretlenebb a felnőtt személyisége, bizony hozhatnak rossz döntéseket, könnyen megzsarolhatóak vagy épp rávehetőek butaságokra. Amit persze később talán megbánnak, de mi értelme a megbánásnak, ha nem változnak meg? Sajnos van, aki nem képes nemet mondani arra, amire nem szabadna igent ígérni. Ez nagyon nagy baj, hiszen így mi magunk járulunk hozzá ahhoz, hogy mások felhasználjanak bennünket saját ügyleteik előmozdítására. A vadász története megtanít bennünket arra, hogy képesek legyünk felismerni ezeket a helyzeteket, és még időben nemet mondani. Ha mindig mindenre igent mondunk, könnyen hozzájárulhatunk a családon belüli lelki kiégésünkhöz. No meg ahhoz, hogy használati tárgyakká váljunk akár a saját családtagjaink kezében.

Kemény szavak ezek, szétkergetik az idillikus rózsaszín felhőket, realizálnak, de ebben a könyvben nem kezelünk valóságos tartalmakat tabuként. Éppen azért, hogy a családok képesek legyenek újra egymásra találni vagy együtt maradni jóban és a rosszban is.

Visszatérve a szimbolikus szereplőkre, ott vannak még a mesében az erdei állatok a természet lágy ölén. Terápiás társak ők, az életben is képesek az embert úgy szeretni, elfogadni, ahogyan ember embert nem képes. Vannak olyan élethelyzetek, amikor az emberi pszichét ők képesek olyan módon megnyugtatni, ami más módon nehezebben érhető el. A családi élet legfontosabb szereplőivé válhatnak, ha érzelmileg is kapcsolódunk velük. Nem utolsó sorban pedig, a királyfi segítőivel együtt, akik rátalálnak Hófehérke koporsójára, azt is szimbolizálhatják, hogy van élet a feltámadás után, és találkozhatunk új emberekkel, új társsal, akikkel folytatódhat az élet. Sőt beléphetünk egy új és felelősségteljes felnőttkorba, amelyben a családdá válás története átírhatja a régi családi sorstörténeteinket. Mert egyénileg gyógyulni, fejlődni kevés. Most a családok következnek. Hittel és lelki helyreállással sok minden lehetséges, és nem csak a mesékben!

A család nem „megfoghatatlan valami, ami majd alakul magától”, ahogy ezt egyszer hallottam néhány embertől. Ahhoz, hogy egy családban mindenki jól boldogulhasson, szükséges a közös gyógyulás, helyreállás.

Kapcsolatokban sérülünk, így kapcsolatokban is gyógyulunk.

De nemcsak emberekhez kapcsolódunk egy családon belül, hanem azoknak az embereknek a családtörténeteihez, a törésekhez, a traumákhoz, a háttérben zajló forgatókönyvekhez, a kollektív családi tudattalanhoz, emlékekhez és érzelmekhez is. Jó dolog tudni, hogy mi mindenhez kapcsolódunk öntudatlanul is, ezért sem árt felszínre hozni a tabutémákat ezen a területen. Az évtizedek alatt sok ezerszer feltettem egy bizonyos kérdést embereknek: Milyen családot képzel el magának, amiben élni szeretne? Íme egy kis ízelítő a legjellemzőbb válaszokból:

Olyan családban szeretnék élni, ahol mindenkinek van humora.

Olyan családot szeretnék majd, amiben nem mondják meg az idősek a fiataloknak, hogy mit és hogyan csináljanak felnőttként.

Vágyom a családra, de teljesen másra, mint amilyenben nevelkedtem.

Látom, sokféle család van. Jó lenne, ha lenne egy app, amiben letölthetem azt a családot, amelyikben én szívesen élnék.

Jó a nagy család, de csak akkor, ha nincs káosz.

Mindig kis család vett körbe, nem tudnám megszokni, ha túl sokan lennénk.

Sok klassz helyzet tesz családi szinten is boldoggá, de azért sokat is kell tennünk egymásért.

Ma mindenki elvárja, hogy egy család magától jól működjön. De úgy megváltozott a világ, hogy senki nem ér rá senkire és szinte semmire.

Olyan jó lenne látni egy olyan családot, ahol a rosszban is jóban tudnak egymással lenni!

Én kiborulok már a gondolatától is, pedig szeretem, amikor együtt ünneplünk a családdal. Jó lenne, ha semmi nem lenne benne kötelező, mert akkor azt érzem, hogy a család kalitka!

Elváltunk, egyelőre elég volt a családosdiból. Talán lesz még egyszer családom, de most jó nélküle is. Elfáradtam.

Nekem a család attól család, ha meg is tesszük egymásért azt, amiben egymás segítségére lehetünk. Ha nemcsak én teszek meg mindent, hanem kölcsönösen vigyázunk egymásra.

Szinte mindenkiben erős a vágy, hogy jól vagy jobban működő családban élje az életét, legyen szó arról a családról, ahova született, vagy arról, ahová a házassága révén ment tovább. Még akkor is, ha átmenetileg elfáradhat az ember. Tudomásul kell vennünk azt is, hogy a jóléti társadalmakban az életmódunk megváltozott, és az a tény, hogy az ember távol került a természetközeli életmódtól, azt is befolyásolja, hogyan kapcsolódik önmagához és a családjához. Ennek aztán egyik velejárója az lett, hogy érzelmileg még van hova fejlődnie minden családnak. Érzelmi kapcsolódás terén rengeteg családi működés jár még gyermekcipőben. Ki kéne nőni ezeket a kiscipőket, mert rengeteg félreértéshez, konfliktushoz vezethetnek. Az ember képes leélni úgy az egész életét, hogy érzelmileg gyermek marad, és úgy távozik halála napján az élők sorából. Ebből az örökölt sorstörténeti koporsóból képes Hófehérke érzelmileg is felnőtt emberként kiszállni, és felelősséggel felvállalni egy új életet. Megtanulhatjuk tőle, hogy egy nehéz élettörténet képes minket kiűzni a gyermekkori naivitásból, be a rengetegbe, ahol a félelemmel és szorongással való megküzdés révén elkezdődhet a lelki transzformálódás. De vajon meg kell várni, amíg egy nehéz élettörténet vesz rá az érzelmi érlelődésre? Ez a mesetörténet a szimbolikus helyzeteivel megmutatja, hogyan tehetjük meg az első lépéseket emberként és családi szinten is, a családba a párkapcsolatokat is beleértve. Ha bent rekedünk az érzelmi naivitásban, az veszélyeztetheti a családi élet mindennapjait.

Az elmúlt években érzelmileg is forradalmi változásokon mennek keresztül az emberek és a családok. Ez jó, mert elkezdődhetett valami, amikor a Covid elején mindenki otthon kényszerült maradni a családjával. De nem mindegy, miként nyúlunk a folytatáshoz. A fejlődés is képes elakadni, ha nem vesszük tudatosan vissza az irányítást. Sajnos egy kontrollvesztett családban bármi megtörténhet. A visszaszerzett irányítás figyelembe veszi a fókuszt és azt, hogy honnan indulunk, és hova akarunk eljutni.

Hófehérke érzelmi útvonala, átmeneti állomásai, új családba való integrálódása szép szimbóluma a fejlődésnek. A családoknak rendkívül fontos lenne mielőbb megjárni a fejlődésnek ezt az ívét a sorstörténetek gyógyulása érdekében. A mesterséges intelligencia olyan mértékben fejlődik, ami sokféle változást hozhat a következő évtizedekben a családok életében is. Emiatt a könyvben szeretettel ugyan, de bizony górcső alá kerülnek a családi tabuk, értéktelen szokások, titkok. A családon belül megélt párkapcsolat sem maradhat ki, mert fontos, hogy anyu és apu a családi szerepkörei mellett megmaradjon nőnek és férfinak is, és legyenek néha kettesben.

Ha odakint a nagyvilágban tombol is a szélvihar, mi alkothatunk önmagunkban és a családunkban szélvédett lelki életet, családi otthont, ahol a megbékélés nyugalmában minden család szép lassan gyógyulhat.

Családra fel!

Bevezetés: A családi sorstalanságokból sorsok születnek

Sokszor használjuk a SORS szót, amikor valamit elmesélünk magunkról vagy a családunkról, főként ha egy esemény érthetetlen vagy felfoghatatlan érzésekkel jár. A SORSTALANSÁG szót viszont nagyon ritkán meri az ember kimondani, hiszen mindenki érezheti akár olvasás közben, hogy ennek a szónak sokkal nagyobb súlya van. Olyan, mintha nehéz fájdalom lakna már magában a hangsorban is. Leginkább olyankor használjuk, amikor valaki extrém nehéz érzelmi körülmények közé kerül, nem adatnak meg neki alapvető emberi körülmények, vagy amikor valaki csak lebeg a nagyvilágban, senkihez és sehova nem tud tartozni, és szinte sors nélkül távozik az életéből.

Ezért is fontos belenéznünk felmenőink családi tükrébe, mert szembe kell néznünk az egyének sorsaiban lévő családsorsokkal is.

Ne áltassuk magunkat, mint a mesebeli új asszony, amikor tükörbe nézett! Nem csak szép és jó dolgok történtek a felmenőink családjában vagy akár a jelenlegi családunkban. A történelem fordulatai (vagy épp egy járvány) ezt időnként lehetetlenné teszi. Ha lenne egy olyan kötet nemzetünk történelméről, amelyben elolvashatnánk minden egykor élt felmenőnk élettörténetét, akkor ráláthatnánk arra, hogy miként nehezítették meg a világon lévő nemzetek egymás társadalmi családsorsait. Rengeteg családi veszteségről és tragédiáról olvasnánk, így nem csoda, ha néha súlyosnak érzi a ma embere az életet. De a történelem azt is megmutatja, hogy miként volt képes az emberiség időnként összefogva a teljes sorstalanságból új sorsot teremteni. Amihez szükséges volt a veszteségekkel való megbékélés, a fájdalmakkal együtt járó gyógyulás. Az emberi sorsok az évezredeken keresztül mindig tartalmaztak sorstalanságot is. Olyan érzés ez, mintha az ember a levegőben lógna, de nincs, ami vagy aki megtartsa. Családsegítőként az elmúlt évtizedekben azt láttam, hogy ez az érzés egyre gyakrabban jelent meg újra a családok életében, amikor látszólag tudja az ember, hova és kikhez tartozik, mégis elárvultnak érzi magát.

Az elődeink a történelem folyamán sokszor átélték, hogy egyik pillanatról a másikra eltűntek családtagok, vagy széthullott a család egy háború, egy járvány, egy nemzeti tragédia révén. Nem véletlen érinti szinte mindegyik mese ezt a témakört. A ma embere zsigerileg érzékeli ezt önmagán, mert a sejtjeink még őrzik az érzelmi emlékeket. Te is biztosan megtapasztaltad már azt az érzést, hogy például egy kollégád által elmesélt történetet hallva kirázott a hideg. A vegetatív idegrendszer, a zsigereinkben zajló élet gyönyörű csoda. Sok mindenben felfedezem, hogy napjainkban a nemzetünk miként igyekszik családilag és egyénileg is a gyógyulás útjára állni. Rengeteg podcast készül például, amelyeknek az a céljuk, hogy jobban értsük önmagunkat és másokat. De tudnunk kell, hogy az értés és megértés még nem képes megadni a helyreállást. Muszáj emocionálisan is kapcsolódni a történetek mögött megbújó családi érzésekhez, mert bár fájdalmas lehet, mégis csak ezután érkezhet el a családi sebek gyógyulása.

Most a jóléti társadalmakban az emberek a kapcsolataikon belül az érzelmi kapcsolódást próbálják tanulni, mert ez adja a gyógyító érzést. Könnyebben kapcsolódunk a mobilunkhoz, mint ember az emberhez, család a családhoz. Van, aki békésen próbál kapcsolódni, és van, aki helytelen módon, háborúsan, ami néha nagyon zajos, sok a beszéd, kevesebb a csendes és hatékony tett. Ha megnézzük, hogy egy fa hogyan kapcsolódik a természetben, akkor azt láthatjuk, hogy a gyökerek kapcsolódnak egymáshoz, a föld alatt, csendben, a föld felett pedig minden fa éli a saját lombkorona-önállóságát. A lombkorona nem kapcsolódik, annak fény és tér kell, hogy a fa kiteljesedhessen. Ahol lombkorona-kapcsolódás is van, ott az egyik lombkorona elnyomja a másikat, elveszi a teret, a fényt a másiktól. Nem így kell a családoknak kapcsolódni!

Most, amikor a Covid csendje után ránk zúdult a nagy zaj, egy segítő könyv képes csendet teremteni. De csak akkor, ha képes vagy kapcsolódni hozzá, kedves olvasóm! Ez a könyv nem filozofikus jellegű, sokkal inkább gyakorlatorientált segítség kíván lenni egy művészeti történeten keresztül. Elgondolkodtat és megdolgoztat. Kereteket épít a családod történeteihez. A művészeti kerettörténet abban is a segítségedre lesz, hogy ne akadjanak el a sorstalanság nehéz kérdéseinél a családi történetek. És hogy miért épp egy mesét választottam eszközül? Azért, mert amikor érzelmileg kell újrakereteznünk dolgokat, akkor a gyermekkori történetek tudnak a legnagyobb segítségünkre lenni. Nézd csak meg a felnőtteket: amikor megszületnek a gyermekeik, újra leülnek mesét „fogyasztani”. A nagyszülők alig várják, hogy mesét nézzenek vagy olvassanak az unokákkal közösen. Emellett tudjuk jól, hogy ezek a történetek eredetileg felnőtteknek íródtak, és sokszor valós emberi sorstörténeteket mutattak be. Miért tekintenénk őket ma csakis a gyerekek felségterületének, ha a legfőbb segítőinkké is válhatnak?

Ennek a könyvnek a megírását huszonéves koromban kezdtem el, majd félretettem. Aztán 2022 februárjában, amikor rengeteg család kezdett szétesni az ukrajnai háború miatt, újra elővettem, hogy befejezzem. Most nagy gazdasági válság is zajlik, elég komoly inflációval, mögötte pedig egyéb válságok, amik még nagyobb hatással lehetnek az emberek mindennapjaira. De ezekről kevésbé esik szó, hiszen egy válságot sokszor csak árakban, árfolyamokban mérünk, miközben emberi kapcsolatok kerültek családon belül és kívül a veszély- és pánikzónába. Az egyedül élő emberek viszonyai, a párkapcsolatok és a családok elkezdtek átalakulni, felbomlani, átrendeződni. Úgy, ahogyan nem kéne. Közben pedig fogalmunk sincs róla, hogyan is gyógyulhatnánk családszintű kapcsolatainkban. Nem vesszük figyelembe, hogy a kapcsolaton belül a kapcsolódás adhatja a meghittséget. Mi magunk nem teszünk érte, azt várjuk el, hogy más tegyen bennünket boldoggá, szabaddá.

Családsegítőként több kontinensen élő családokkal vagyok kapcsolatban, és bizony van, ahol már nem is a házi robotporszívó a menő, hanem beszélő robot él velük, „aki”

ki- és bekapcsolható bármikor;

mindig mindenkit képes örömmel hazavárni, és szívélyesen szép napot kívánni, amikor a családtagok reggel elindulnak otthonról;

mindig konstans és érzelmileg stabil, nincsenek hangulati nehézségei;

azt válaszolja, amire a kérdezőnek épp szüksége van;

nem vár érzelmi viszonzást, nincsenek igényei;

elhanyagolható, aztán bármikor újra előszedhető, nem okoz lelkiismeret-furdalást;

akivel ha az ember megéli az egyoldalú, „csak kapni akarok” típusú kapcsolódást, utána nagyon nehéz lesz kapcsolódnia a családtagjaihoz, akik hús-vér emberek és időnként hibáznak.

Ezek a gépek átalakíthatják az emocionális készségeket, átállíthatják egy új működésre, aminek következtében nem biztos, hogy az emberire fog vágyni valaki, ha egyszer a robot jobban működik családtagként. Ugye, milyen elképzelhetetlen ez még nekünk? Hát nem is olyan régen éppen így nem tudtuk elképzelni azt, ahogyan a világháló összekötötte az emberiséget az egész Földön. Ahogy azt sem, hogy gombnyomással vásárolunk, virtuális pénzzel fizetünk, online térben dolgozunk, ágyból nézünk színházat, hangoskönyvet „olvasunk”, vagy ha épp kedvünk szottyan, bekukucskálunk egy híres filmszínész nappalijába, aki valamelyik social media felületén a családi drámájukat közvetíti.

A legtöbb jóléti berendezkedésű társadalomban paradigmaváltást észlelnek a szakemberek és kutatók. Ez a váltás nagyon gyorsan zajlik, és nincs mentális időnk, hogy lelkileg is beletanuljunk új dolgokba. Ez aztán nagymértékben befolyásolja például azt, hogy meddig akarnak az emberek a családjukban megélni dolgokat. Vagy azt, hogy miként gondolkodnak a hosszú távú kapcsolatokról akkor, amikor a pornófogyasztás mértéke az egekbe szökött.

A kollektív érzelmi helyreálláshoz kollektív életszükségletünk, hogy megértsük, mi az aktuális teendőnk.

Látjuk, hogy miként gyorsult fel a világ, de nem ismerjük fel magunkon, hogy az online térben való tartózkodás miként kezdte el befolyásolni a kapcsolódásainkat. A technológia aktív családi megjelenése olyan mértékű hatásokat is elérhet, pozitívakat és negatívakat egyaránt, hogy sokkal óvatosabbnak kellene lennünk vele.

Miként módosulhatna például Hófehérke meséje a jövőben, ha a mesterséges intelligencia is szerepet kapna benne?

Hófehérke nem tűnhetne el nyomtalanul, a mostoha megtalálná algoritmusokkal vagy beépített chipek révén;

az alma átvétele után jelezne Hófehérke fitneszkarórája, hogy ne egye meg, mert mérgezett;

a koporsóban töltött időt mesterséges agyi hullámokkal, gépi vezérléssel irányították volna a törpék, hogy ébredéskor lelkileg is tökéletesen feldolgozott múlttal rendelkezzen Hófehérke.

De ha nem bánod, kedves olvasó, nem maradnék tovább a képzeletbeli jövőben, mert még a jelenben van dolgunk, miközben a múlt lenyomatain is dolgoznunk kell.

1. Ásó-kapa-nagyharang

Ha bezárul egy ajtó, kinyílik egy másik, tartja a mondás. Na de mi van akkor, amikor nem tud le- és bezárulni egy ajtó, vagy nem képes kinyílni az új? Az ásó-kapa-nagyharang mesei fordulat utalhat arra is, hogy mindenért meg kell dolgozni. Egyénileg is, családilag is. Valaminek a vége után nem történik munka nélkül új sorskezdet! Márpedig sokszor így élünk, csak várjuk az automatikus csodát munka nélkül. Az, hogy lelkileg is van dolgunk, újkeletű lehetőség. Az őseink talán nem is tudhatták ezt, hiszen a lelki tudományok sem tartottak ott, ahol ma tartanak. És ahogy az egyéni életünkön elkezdtünk dolgozni, úgy a családi életben is meg kellene ugyanezt tennünk: mélyre kéne azzal az ásóval ásni, nehogy megbújva maradjon egy-egy családi titok. Kapával kéne kikapálni mindazt, ami nem családba való, mégis a nappali közepén kapott helyet. A nagyharang pedig emlékeztessen arra, hogy most van itt az idő, hogy a családi életről ne csak álmodozzunk, hanem közügyként tekintsünk rá. Mert közügy, és minden családtag közös ügye kellene, hogy legyen.

Minden ember legtitkosabb vágyai közt szerepel, hogy szeretetteljes közeg vegye körbe, ahol biztonságban lehet. A vágyainkért azonban tennünk kell. Különben azok az embertársak, akik introvertáltabb személyiséggel rendelkeznek, könnyen elnyomódnak egy családi közösségben vagy akár egy családias munkahelyen. Ha már ez szóba került, azt is érdemes megemlíteni, hogy nem mindenki képes különböző nagyságú közösségekben ugyanúgy helytállni. Van, aki néhány fő között jól elboldogul, de nagyobb közegben már visszahúzódóbb. Van, aki extra nagy közegben is ugyanúgy boldogul, mint amikor mikroközösségben van. Az önismeretünkhöz ezt is szükséges megfigyelni, hogy miként és hogyan mozgunk kis-, közepes és nagyobb közösségekben, hol mi vált ki belőlünk furcsa, kellemetlen és zavaró érzeteket, és mi az, ami flow-érzéseket indít el. Fontos, hogy önmagadra a családodon belül is mindig, minden körülményben számíthass! Fontos, mert ha önmagadra tudsz támaszkodni, akkor a közösség és családtagok is számíthatnak rád. Akkor tudsz hozzájuk jól kapcsolódni. Természetesen fontos kiemelni, hogy a családi egyensúly érdeke megkívánná azt is, hogy aki rád számít, arra te is számíthass. Az egyoldalúság súlyos érzelmi befészkelődéseket okoz a pszichében, egy rosszuleső pillanatból könnyen kinőhetnek neheztelő gondolatok, amik a családon belüli kapcsolatok közé tudnak furakodni.

A világban van sok olyan nem jóléti társadalmú életközösség, ahol úgy élnek a családok együtt, de mégis külön, hogy mindenben egymás segítségére vannak. Egyszerűen a biztonság egy teljesen más fokozatában élik az életet, holott semmi olyanjuk nincs, ami a jóléti társadalmak családjainak biztonságot nyújt. Az ilyen közösségekben például ha az egyik család gyermeke éhes, és a szülei nincsenek otthon, akkor nyugodt szívvel átmegy a szomszédba, és ott megetetik. Mert ez természetes. Ezt a fajta szomszédolást és odafigyelő szeretetet a jóléti társadalmakban már rég elfelejtették. Pedig régen a nagycsaládoknak megvolt ez a fontos funkciója, hogy soha senki nem érezte egyedül magát egy családban. Valaki mindig volt otthon, valakihez mindig lehetett szólni vagy kérdezni, megbeszélni valami fontosat. Valaki mindig besegített a közös házimunkákba, nem egyedül, multitaskingban kellett megküzdeni mindennel. Az egyedüllét és eltávolodás, ami az elmúlt évtizedben beköltözött az emberek életébe, megkongatta a családok vészharangjait. Most tényleg nagyon oda kell figyelni, hogy új forgatókönyvvel éljék a családok az életüket, mert ha a mesterséges intelligencia jobban belopja magát az életünkbe, az nem pótolhatja a nagycsaládot, viszont elhitetheti velünk, hogy nincs is szükség a családtagokra. Nem vészmadár vagyok, aki a fejlődés, az innováció ellen károgna. Sőt! Nagyon is szeretem a modern technológiát, és folyamatosan figyelem, hogy miben szeretném és miben nem szeretném használni ezt a lehetőséget. Kutatómunkáimban mindig azt kerestem, hogy miként tudjuk a fejlesztésekkel együtt úgy élni az életünket, hogy az praktikus, de lelkileg ne megterhelő legyen. Hiszen sokszor nem a fejlesztésekkel van gond, hanem az emberrel, aki pillanatok alatt képes függővé válni és nem észrevenni, hogy mennyire hiányzik a tárgyak használatából a tudatosság, felelősség és önfegyelem. Ezért kell mélyre ásni és kikapálni magunkból mindazt, ami nem engedi, hogy például a tárgyakhoz bölcsebben legyünk képesek kapcsolódni.

Egyszer valaki azt mondta nekem: „Ha örömet okoz, hogy sokat vagyok az online térben, akkor miért ne csináljam?” Ez az ember a munkáján kívül napi 6 órát töltött csak a social felületeken. Elmondtam neki, hogy azért, mert ez dopaminál, és úgy szabadít fel örömhormonokat az agyban, hogy közben nem sportolt, nem volt a természetben, nem találkozott élő emberekkel, vagyis nem élt. Az volt a válasza, hogy legalább így nincsenek felesleges problémái. Már ennyire nem látott rá önmagára.

Ásó, kapa, nagyharang. Ne kíméljük magunkat és a családtagjainkat, kezdjünk el ezeken a szokásainkon valóban változtatni! A technológia jó dolog, ha megfelelő keretek közt tartjuk. Ha nem, annak életre szóló következményei lesznek, ami a sorstalanság online világterébe taszít bennünket.

A családban az önfegyelem mindig közös tanulás és fejlődés kérdése.

Mindenkinek részt kellene benne vennie, hogy ne az legyen, hogy a gyerekektől elvárjuk, de a felnőttek nem tartják be. Ha a gyerek nem mobilozhat az asztalnál, akkor a szülő miért teheti? Persze én is sok mindent intézek már csak a mobilon. De önfegyelmet gyakorlok, és sokszor a táskámban hagyom, az irodait pedig szigorúan az irodában. Szidnak is néha, ha elérhetetlen vagyok, de miért is gondoljuk, hogy az a norma, hogy egy segítő szakembernek éjjel-nappal elérhetővé kell tennie magát? Ha leülök valakivel beszélgetni, a telefonom legtöbbször nincs elöl. Már elvből sem. Rászokott a jóléti társadalom arra, hogy bármikor zavarják egymást, ráadásul sokan olyasmire használják a mobilt, amire nem való. Élő kommunikáció helyett üzengetnek. Tehát a fogyasztási szokásokkal van nagy gond, ott van a kontrollvesztettség, nem maguk az okoskütyük a hibásak. A telefon alkalmas arra, hogy mindent elintézzünk a segítségével, áldom a feltalálókat, akiknek köszönhetően könnyen intézhetem akár sokezer kilométer távolságból is a munkámat. De a telefonhasználat kultúrájára és korlátok között tartására nekünk kell kondicionálnunk önmagunkat és másokat. Ha ezek a családi életen belül nem javulnak tudatosan, akkor erőteljesen megjelenhet az, hogy nem is vágyunk egymás társaságára. Pedig ha ezzel sem boldogulunk egyéni és családi szinten, akkor hogyan fogunk tudni boldogulni a hamarosan érkező újabb technológiai, informatikai és egyéb, a családba beköltöző lehetőségekkel? Önfegyelem nélkül sehogy!

Tudom, hogy a szülőknek ez nagy meccs a kisgyerekekkel és a kamaszokkal. Azzal is tisztában vagyok, hogy az anyukák sokszor Siva istennőként menedzselik egyszerre a gyerekeket, a családi szülinapokat, a különprogramokat, edzést, zeneórát, nyelviskolát, a munkájukat, és próbálnak közben nőnek és feleségnek is lenni, miközben azt sem tudják már, hogy mikor voltak utoljára kettesben önmagukkal. De az apukák élete sem sokkal könnyebb, akik a dugóban intézik a telefonhívásokat, hogy otthon már ne kelljen, és közben folyton számok járnak a fejükben, hogy ne okozzon gondot mindaz, amit a gyerekeknek meg akarnak adni. Családon belül rendkívüli sok jókedv és vita, öröm és kudarc születik meg, mire a gyerekek felnőnek, és megtanulnak a szülők nélkül boldogulni. Azt is tudomásul kell vennünk, hogy lassan már csak a kütyük képesek igazán lekötni a fiatalokat. De ha az ebből és a fáradtságból származó feszültségeket a szőnyeg alá söpri a család, a piszok felgyűlik, és egyszer muszáj lesz kitakarítani. A családnak szüksége van forgatókönyvekre, amelyekben nem csak a gyerekek érdekei vannak benne. Hiszen ha a szülő egészségileg vagy mentálisan szétesik, hogyan viszi a család ügyeit előre? Ezért is kell minden családnak az ásóval kiásni, a kapával kikapálni a család ügyeit.

Van olyan család, ahol kipróbáltuk azt, hogy heti 2-3 este minden családtag vacsora után elvonul egy órát „gépezni”. Mindenki szabadon dönthet, hogy YouTube-ot, social mediát vagy egyéb platformot használ, de amikor a nappalijukban lévő harangot megkongatják, akkor öt percen belül ki kell szálljanak az online térből, és a nappaliban családi találkozó van. Egy forró tea mellett mindenki mesélhet arról is, hogy mit nézett, mivel találkozott, mit talált érdekesnek vagy unalmasnak, mi jött vele szembe, amíg gépezett. Mindenkinek őszintének kell lennie, és a szülők nem reagálhatnak kioktatóan. Ennek köszönhetően olyan zseniális beszélgetések kerekedtek, hogy a család jelenleg is ezt a programpontot tartja a legnagyobb erősségének.

A kísérletnek az volt a lényege, hogy a gyerekek is tudjanak olyat mondani, amit a szülők nem ismernek, és a szülők is beleláthassanak abba a világba, amelyben a gyerekeik élnek. A szülőknek kellett az önfegyelem, hogy ne ijedjenek meg attól, hogy mi mindenbe futnak bele a gyerekeik az interneten. Ezzel a módszerrel kialakítottak egy olyan családi rutint, amelyet az elején szinte senki nem akart, de miután élvezték az ebből adódó együttlétet, elfogadták.

A családunk jelenlegi sorsára van hatásunk. A múltra csak annyiban, hogy meggyógyíthatjuk önmagunkat. A családunk jövőjét pedig már ma el kell kezdenünk megalapozni egy kis ásással, kapálással. Akkor is, ha ehhez nem lesz rögtön mindenkinek kedve.

1. 1. Hófehérke története, ahogyan én mesélem az előadásokon

Felmenőink idejében élt egyszer egy híres család, Hófehérke családja. A szülők közszereplők voltak, hiszen a birodalom királyaként és királynéjaként éltek és dolgoztak. Nem tudom, hogy ők választották-e ezt az utat, vagy örökölt családi sorsként szállt rájuk a birodalom és annak vezetése. Az is lehetséges, hogy mindkettő igaz. Vannak dolgok, amik a történelemből nem derülnek ki pontosan. Az biztos, hogy ez a párkapcsolat igazi szerelemből indulhatott, jól elvoltak egymással, nem mintha annak idején jellemző lett volna, hogy egy párkapcsolathoz fontos lehet a szerelem érzése. Családként élték a birodalmi életet, és előbb-utóbb gyermekre vágytak, de akkoriban is éltek olyan párok, akiknek ez a vágyuk nem teljesülhetett rögtön. A közszerepléssel, közfeladatokkal együtt járó terheket bölcsen kezelték. Sokan szeretnének a mai világban híresek lenni, a legtöbb fiatal nagyon vágyik erre, de valójában ez az életmód nagy terhekkel és felelősséggel jár együtt. Nem lehetett könnyű se a királynénak, se a királynak, hiszen az ő idejükben nem segítették gyors közlekedési eszközök a királyt abban, hogy gyorsabban bejárja birodalma útjait, ezáltal többet lehessen otthon. A lovon való közlekedés rengeteg időt vett el, mérhetetlenül sok kihívással járt, és veszéllyel is, hiszen útonállók, bokrok mögött megbújó, az utazók életére törő ellenségek mindig is voltak. A királyné úgy engedte útjára a párját, a királyt, hogy nem tudhatta, mikor láthatja majd újra, vagy hogy lesz-e olyan út, amiről már nem tér haza. Nem is tudom, hogyan voltak képesek stresszmentesen, szorongások és aggodalom nélkül élni az őseink asszonyai, akiknek a párjai háborúzni jártak. Van ebben valami különleges tanítás: manapság is képesnek kellene lennünk minden alkalommal azzal a hozzáállással hazavárni egymást, hogy öröm az, hogy a társunk hazaér. Vagy úgy elengedni egymást, hogy nem tudhatjuk, látjuk-e őt még valaha. Ez teszi mesésen széppé az itt és most pillanatokat. Annak idején az emberi élet mulandóbb volt, kevesebbet is éltek az emberek.

A pár közös életét sajnos nyomasztotta, hogy telt az idő és nem érkezett a gyerek. Sok párkapcsolat fedezhet fel magán időnként nyomasztó érzéseket. Ráadásul ritkán tudták megélni a közös életet, bármilyen jó volt is a birodalmi menedzsment, mert a háborúskodás, a váratlan helyzetek mindig közbeszóltak, és akkor jöttek a vészforgatókönyvek. Mivel sokáig nem született gyermekük, így elképzelhető, hogy a királynénak a párkapcsolati magány mellett más lélektani folyamatokkal is meg kellett küzdenie. A történelemből tudjuk azt is, hogy mekkora nyomás nehezedett egy királyi párra: a trónörökösnek időben meg kellett születnie, hogy ha a király megöregszik, legyen, aki átvegye a birodalmi feladatokat és az ország védelmét. Így valószínűleg a királyt is nyomaszthatta a gyermek hiánya, de sajnos régen a férfiaknak nem volt megengedett, hogy az érzéseiket megéljék vagy beszélhessenek róluk. Úgy gondolták, hogy ha egy férfinak vannak érzései, és kifejezi őket, az a gyengeség jele. Mára a tudomány bebizonyította, hogy a legnagyobb lelki erő abban rejlik, ha az ember képes érezni, kifejezni, megélni, és amikor kell, gyengének lenni. Akkor is, ha férfi. Nem szégyen a gyengeség, sőt néha szükséges. A test is, amikor lebetegszik, átmeneti gyengeséget okoz azért, hogy utána újult erővel tudjon komplex módon, egészségesen működni. A lélekben miért lenne máshogy? De a királynak, amikor a katonáival vonult lóháton sokezer kilométeren keresztül, legalább volt énideje. Gondolkodásra, relaxációra, imaginációra, ébren alvásra és néha elvágyódásra. Nem is lehet kibírni egy ilyen hosszú utat anélkül, hogy az ember agya ne kapcsoljon ki időnként a fáradtságtól, vagy épp ne törjön rá a feleségétől eltávolodva a „máris hiányzol” érzése. Szóval éltek meg a férfiak érzéseket, csak épp magukban, és máshogyan, mint ma. De a nyomás a királyon is nagy lehetett, amikor sokévnyi próbálkozás után sem született gyermeke. Annak idején talán ez szégyenfoltnak is számíthatott a férfiak között. Merném remélni, hogy ma már nincs ilyen, de azért még van hova fejlődnünk ebben is. Ráadásul nem hiszem, hogy annak idején a tudomány tartott már ott, hogy tudták volna: csak bizonyos időszakaszokban történhet meg a fogamzás. Na mármost, ha akkor épp nincs otthon a király, mert úton van, akkor nem csoda, hogy nem jön a gyermekáldás. A tudás akkoriban mindenről egy kicsit más volt. Nem jobb vagy rosszabb, hanem más. Ennek a tudományos ismeretnek a hiánya mindenesetre biztosan nem segítette a párokat annak idején. Ráadásul történész ismerőseimtől úgy tudom, hogy szinte minden királyságban az volt az akkori trend és szokás, hogy amikor a király hazaért, előbb megpihent a külön lakrészében. Zsilipelt. Én a mai kondíciómmal haza sem érnék a lovammal a királyi lakosztályba. Útközben kidőlnék, és valamelyik fenyő tövénél találnának meg alvó hercegnőként. Mi mindent kellett kibírnia egy királynak és a királynénak a birodalmáért! A birodalmuk volt az ő nagycsaládjuk. Lemondásokkal, áldozatok meghozatalával és szükségleti kielégülések késleltetésével működhet egy birodalom, csakúgy, mint egy család. Nem véletlen, hogy régen több generáció élt együtt, és amit ma egy édesanya vagy édesapa végez a családon belül, azt három-négy generáció végezte. Vagyis három-négy nő és három-négy férfi. Így talán már érthetőbb, hogy miért kell elővennünk a családi működés kényes kérdéseit annak érdekében, hogy ne a családon belüli csalódásaink nőjenek, hanem merjünk a családunk kibővítésén gondolkodni, amikor szükségünk van egy bébiszitterre a kisgyerekek mellé vagy egy házi betegápolóra az idős szülő mellé. Hiszen ők is a birodalom tagjaivá, családtagjainkká válhatnak.

Nem tudom, hogy volt-e annak idején a királynak és a királynénak a palotán belül lelki segítője az udvari bolondon vagy a papon kívül. A mesékből ez nem derül ki, de valószínűleg nem volt. Az udvari bolondok töltötték be a felvidító, nevettető szerepkört. A pap pedig a gyónás körül segédkezett némi lelki tanáccsal. Birodalmi tanácsadók mindig is voltak, de vajon az anatómiai tudás és a pszichés tudományok hiányában tudtak-e arra figyelni, hogy segítsék a vezetőket a magánéletükben is? Volt-e amolyan pszichés protokoll, amikor a királyi felségek kibújhattak a feladataikból és a szerepköreikből, és élhettek csak úgy, emberként? Amikor nem figyelték minden léptüket vagy kívánságukat? Még jó, hogy lesifotósokkal nem kellett harcolniuk, mert annak a terhe már végképp túl sok lett volna. Tartalmat sem kellett gyártaniuk a social platformokra. Az otthon maradt királyné élete már csak azért sem lehetett fenékig tejfel, mert király nélkül minden palota átmeneti elhagyatottságban szenved. Minden nő ki szokta mondani a rendelő titoktartó diszkréciójában, hogy szüksége van a párjára. Bár jó lenne, ha ezt nemcsak én hallanám segítőként, hanem ezzel várnák haza a párjukat az otthonukban. Ezért is szoktam úgy fogalmazni, hogy a segítői rendelőkben képezzük a hercegnőket királynévá, a hercegeket királlyá. Soha nem jó, ha egy életnehézség, fájdalom, veszteség valakit csúnya, gonosz mostohává vagy varangyos békává varázsol. Sajnos ez sokszor megtörténik, tudnak kegyetlenek lenni az emberek egymással. A segítői önismeret, krízisintervenció, gyászfeldolgozás és egyéb lelki segítség meg tudja szüntetni azt a pszichés elakadást, ami képes bármilyen embert romlott viselkedésűvé tenni.

A királyné vajon miként tudott megküzdeni azzal az érzéssel, hogy nem tud gyermeket foganni, szülni a királynak? Nem tudjuk, talán ő is egyedül volt ezzel a mély és fájdalmas érzéssel. Ahogyan sokan élnek ma is ezekkel az érzésekkel, mert ha beszélnek és mesélnek róla, hihetetlen mennyiségű okoskodó tanácsban lesz részük, főleg olyanoktól, akik ezt nem élték át, nem tudják, milyen érzésekkel járhat egy ilyen lélektani folyamat.

Szóval így teltek-múltak az évek, próbálkozásokkal, reményteljes és reményvesztett pillanatokkal. Márpedig az időnek megvan az a kegyetlen tulajdonsága, hogy nem leállítható. A test is öregszik évről évre, ami még jobban aggaszthatta a királyi párt. Ilyenkor jó, ha egy nő a szorongásai mellett képzelődik a még meg nem érkezett gyermekéről. Ha belső képet teremt, ahogyan a királyné tette. Miért? Mert először a szívben születik meg minden gyermekről való álom egy képpel és egy érzéssel. Ezt a képet látni kell, álmodozni róla, dédelgetni, és bízni abban, hogy egyszer csak megérkezik. A királyné bölcs asszonyként dédelgette az álmát, a szívében a kép a gyermekükről egyre láthatóbbá vált.

Ahogy írom a soraimat, eszembe jut az anyai érzés, amikor először láthattam a gyermekeimet. A csoda ott, ezekben a pillanatokban lakozik, nem meglepő, ha vágyunk a gyermekeink megszületésére. Elveszíthette-e közben olykor a királyné a türelmét? Sírt-e időnként, vagy élt át akár depresszív érzéseket? Szinte biztosan. Nem lehet hosszú távon kibírni ilyen érzések megélése nélkül egy ilyen folyamatot. Rendben van ez akkor, amikor elhúzódik a várva várt pillanat, ami életre szóló ajándékot ad. A gyermek a párkapcsolat kiteljesedésének gyönyörű ajándéka, de nem az egyetlen. Az is rendben van, ha bizonyos párok ezt nem érzik, és emiatt nem vállalnak gyermeket. Vannak, akiknek orvosi vagy egyéb okokból nem születnek meg a gyermekei. Ők attól még család. Hiszen az ő szüleik, ha megélik az időskort, előbb-utóbb újra olyanokká válnak, mint a gyerekek. Hófehérke története sem arra tanít, hogy csak a gyermekvállalás az egyetlen útja a családdá válásnak. Legyünk ebben bölcsebbek és elfogadóbbak. Természetesen az nincs rendben, ha valaki azért nem vállal gyermeket, mert fél a szüléstől, attól, hogy elromlik az alakja, netalán attól, hogy emiatt majd elhagyja a párja. Családdá válni hosszú folyamat és lelki út, ami közben megtanulnak jóban-rosszban együtt lenni. A királyné és a király elé sok akadály gördült. Az egész birodalom a családjuk lévén, a nagycsalád is várta már, hogy mikor születik meg a trónörökös. Ki tudták egymást abban is próbálni, hogy a rosszban mit tesznek, hogyan cselekszenek. Hiszen valójában ilyenkor ismeri meg az ember a párját, hogy az hol tart felelősségben, érettségben! Nem mindenki felnőtt, aki annak néz ki. Nem mindenki gyerek, aki annak néz ki. Hercegnői és hercegi érettségből el kell jutni oda, hogy nővé-királynévá és férfivá-királlyá érjünk. Érzelmileg is, felelősségteljes viselkedésben is, és a személyiség érési szakaszaiban is. Láthatunk olyanokat, akik megrekednek a növekedési fázisban, és megmaradnak csajoknak meg pasiknak, mint valami serdülők. Ezt senkinek nem tűzném ki célul, ez olyan, mintha Hófehérke meséje ott véget érne, amikor a vadász egyedül hagyja a nagy erdőben. Egyedül onnan nincs kiút, nincs túlélés, nincs fejlődés.

De visszatérve a királynéra, sok év után egyszer csak megfogant a gyermek a méhében. Azt hiszem, ez az érzés nem hasonlítható semmihez. Így elindulhatott a kilenc hónapnyi várakozás, izgalom, öröm, jövőtervezés. Majd a szülés és a születés története. A királyoknak nem volt apasági gyes időszak, a birodalom ügyei halaszthatatlanok voltak. Mennyivel jobb ez ma, azért adatik egy kis idő, hogy az első napokban, hetekben otthon legyenek az apukák is az újszülöttjükkel összeszokni. Sajnos Hófehérke születésével az édesanyja elhunyt – ez is a sorsszerű, felfoghatatlan dolgok közé tartozik, amelyekre nem szoktunk számítani. A régi időkben rengeteg nőtársunknak a szülésnél szintén véget ért a sorsuk.

Hát ebben a birodalmi gyászba borulásban kezdődött Hófehérke élete, amikor az öröm az ürömmel, a boldogság a boldogtalansággal találkozik. Amikor az ünneplés és a gyász kéz a kézben jár.

Most én kezdtem el saját szavaimmal a történetet, de a könyv végén megtalálod az eredeti teljes mesét. Kérlek, mielőtt továbbhaladnál, olvasd el, akár ismered, akár nem.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Figtree – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License