részlet

A fordítás a szerző által a kiadó rendelkezésére bocsátott kézirat alapján készült
Sergey Gerasimov: Kharkiv Notes from the War

Fordította Bartók Imre

Copyright © 2022 by Sergey Gerasimov
Agreement via Wiedling Literary Agency
Hungarian translation © 2022 Bartók Imre
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítóillusztráció © Peter Zelei Images/Getty Images

ISBN 978 963 479 960 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Turi Márton
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Ez a könyv szokatlan gyorsasággal született. Nem véletlenül, hiszen gyorsan kell írnod, ha éppen bombákat szórnak rád, és repeszdarabok szálldosnak a fejed körül. Még akkor is, ha egy-két órára abbamarad a bombázás és a lövöldözés, gyorsnak kell lenned, ha le akarod írni mindazokat a tapasztalatokat, tényeket és részleteket, amelyek máskülönben örökre elillannának. Erre általában nem is jut idő, hiszen a napokat kitöltik a túlélés érdekében végzett egyszerű tennivalók, amelyek közül a legtöbb időt az élelmiszerüzletek és gyógyszertárak előtti örökös sorban állás emészti fel.

Igyekezned kell, mert ha egyszer le tudsz ülni, és elkezdesz gépelni, mindig megvan az esélye, hogy elmegy az áram, a számítógép újraindul, és mindaz, amit addig leírtál, elszáll. Állandóan ez történik. Jelenleg, miközben ezeket a sorokat írom, nincs internetkapcsolat. Fogalmam sincs, hogy mikor fogják helyreállítani, hogy visszajön-e egyáltalán. Gyorsan kell írni, hiszen mindig fennáll az esélye, hogy az előtted lévő ablak egyszer csak szilánkokra törik, sőt akár az egész fal semmivé válhat, vagy egy kiürült rakéta, amely már szétszórta halálos tartalmát, egyenesen a lakásodra zuhan, és átüti a fejed felett a plafont. Ezzel állandóan számolni kell.

Mielőtt kitört volna a háború, írás közben sokszor eltöprengtem a nyelvtanon és a legmegfelelőbb szavak kiválasztásán, mindent ellenőriztem és újra ellenőriztem, és nem zavartattam magam amiatt, hogy lassan haladok, és a végére vagy fél tucat szövegváltozatot őriztem a gépemen. Most viszont minderre nincs idő. Tudom, hogy a szavak, amelyeket leírok, már így maradnak, függetlenül attól, hogy ezek a legmegfelelőbb szavak vagy sem. A legtöbbször inkább az utóbbi a helyzet. Mindenesetre a szavak nem fontosak. Ezek csak az építőkockák, amelyekből az igazság összeáll. És csakis maga az igazság a fontos.

A sietős írásnak egyaránt vannak előnyei és hátrányai. A legnagyobb előny, hogy az ember ilyenkor hajlamosabb jóval őszintébb lenni, mert egyszerűen nincs rá ideje, hogy elmismásolja a dolgokat. Ehhez ugyanis idő kell. Minden hazugság egy újabb emelet, amelyet a látott és érzett dolgok talapzatára építünk. A hátránya ugyanakkor, hogy az ember olykor nem látja a fától az erdőt, vagyis nem veszi észre a nagyobb összefüggéseket.

Mostanra viszont, hogy több mint egy hónapja tart a háború, a nagyobb összefüggések is jóval világosabbá váltak.

2022. február 24-én orosz csapatok lépték át a határt, és indultak meg Harkiv felé. Mivel senki sem próbálta megállítani őket, kevesebb mint egy óra alatt sikerült is odaérniük. Rögtön megpróbálták elfoglalni a várost, ám a környező utakon négy tankjukat is kilőtték. Ezután három napra megálltak, talán mert nem tudták, mitévők legyenek. Ezt követően az oroszok különböző irányból hatoltak be Harkivba. Lassan jöttek, és nem tűntek túlságosan óvatosnak, de még csak az sem látszott rajtuk, hogy készen állnának a harcra. Egyszerűen megindultak, és láthatóan nem sok fogalmuk volt róla, hogy mire számítsanak. Talán úgy vélték, hogy az ukránok majd kiszaladnak eléjük, és virágcsokrokkal a kezükben üdvözlik őket.

Ha valóban így hitték, akkor alapos meglepetésben lehetett részük. Hamarosan mindenütt utcai harcokra került sor. Az oroszokat üldözőbe vették, és az est leszálltáig kíméletlenül levadászták. Az utolsó csapatuk az egyik harkivi iskolában próbált menedékre lelni. A számításuk nem jött be, ugyanis rájuk gyújtották az épületet.

A történtek után az oroszok úgymond megsértődtek. A visszautasítástól érezhetően csorbát szenvedett az önbecsülésük. Úgy vélem, hogy az első napokban a propagandától megmérgezett katonák többsége valóban elhitte, hogy felszabadítóként érkezik az országunkba, és nem értették, hogy mivel szolgáltak rá erre a nem éppen barátságos fogadtatásra. A kognitív disszonancia feloldásának érdekében nácinak bélyegezték Harkiv lakóit, és hozzáláttak, hogy fáradságos munkával, módszeresen kiirtsák őket.

Először megjelentek a repülők, hogy ledobják azokat a rettenetes bombáikat. Az elképzelés az volt, hogy tűzbe borítják és romba döntik a várost, és ebben majdnem sikerrel is jártak, csakhogy rövidesen az orosz bombázók is egymás után hulltak le az égből, miután az ukrán légvédelem magára talált. Az oroszok ezután rakétákkal próbálkoztak, és először Harkiv történelmi központját rombolták le. A rakéták közül jó néhány lakóépületeket talált el, korábban soha nem látott pusztítást okozva. A civileket elsősorban a tüzérségi csapások veszélyeztették. Az oroszok azokat a sűrűn lakott kerületeket vették célba, ahol a háború kezdetekor mintegy félmillió ukrán élt.

Az ostrom azóta is tart, noha sok helyen már sikerült kiszorítani a támadókat a városból. A visszafoglalt területek nyomorúságos szemétlerakatoknak tűnnek, tele orosz katonák holttestével, amelyek gyakran élő ember számára elképzelhetetlen tartásba merevedtek. Ezek a katonák egy hónapig éltek a földbe ásott üregekben, ahol zsákokkal és rongyokkal igyekeztek melegen tartani magukat, minthogy a hőmérséklet nemritkán –20 fokig is lesüllyedt.

Azon tanakodom, vajon melyik bűn a súlyosabb: egy hónapig lőni Harkiv több mint egy millió lakójára, vagy azok a civil áldozatok százaival teli tömegsírok, amelyeket az oroszok Bucsában hagytak hátra? Lehetséges egy bűnt mérlegre tenni annak alapján, hogy mennyi rettegéshez, szenvedéshez és halálhoz vezetett? Vagy egyszerűen az embertelenség szintje, a nemi erőszak, a kínzás és a kivégzések száma a döntő?

Könnyű gyűlölni azokat, akik megerőszakolják az asszonyainkat, akik megkínozzák és felakasztják a foglyaikat, akik a nyílt utcán agyonlőnek bennünket, de minden gyűlölet, még a leginkább indokolt és jogos gyűlölet is kontraproduktív. Ugyanis csak újabb gyűlöletet szül, és az újabb gyűlölet újabb bűnökhöz fog vezetni. És ami a legfontosabb: pusztán gyűlölettel semmire sem megyünk ellenük.

Úgy vélem, mindazért, amit elkövettek, az oroszoknak nem gyűlölet jár, hanem igazságszolgáltatás: méltányos perek és büntetések, amelyeket a hatályos törvények alapján kell kiszabni. És mi a helyzet a gyűlölettel? Nos, bármit is hozzon a jövő, a gyűlöletet úgyis megtapasztalják, és a bőrükön fogják érezni a harcmezőn.

Ha sietve írsz, nincs időd mindent kétszer átgondolni. Csak leírod az első dolgot, ami abban a pillanatban fontosnak és igaznak tűnik, és amiről elképzelhető, hogyha órák vagy akár percek távolából visszapillantasz rá, már nem is látod annak. Ha sietve írsz, számolnod kell vele, hogy sok fontos részlet veszendőbe megy. Mintha egy lepkehálóval rohangálnál egy fehér pillangókkal teli felhő közepén, és megpróbálnád az összeset elkapni, de a többségük óhatatlanul megszökik, és végül a hálódban nem marad más, mint néhány törött szárny, és ha szerencsés vagy, egy-két halott pillangó, amelyek viszont már cseppet sem hasonlítanak azokra a gyönyörűséges teremtményekre, amelyeket az imént megláttál, és annyira szerettél volna megkaparintani.

Ha sietve írsz, akkor csak a legegyszerűbb dolgokra jut időd, úgymint élet, halál, félelem, szeretet, jóindulat. Próbálod megragadni a közeledben zajló eseményeket, és aligha jut időd arra, hogy a távolban felsejlő nagyobb összefüggésekre is tekintettel légy.

Erich Maria Remarque írta egy jóval nagyobb történet kapcsán a következőket: „Ez a könyv nem vád és nem vallomás.” Nem tudom, hogy milyen gyorsan írta a mintegy száz évvel ezelőtt született művét, de amikor minden másodperc számít, akkor az embernek valóban nincs ideje sem vádakra, sem pedig vallomásokra. Csupán arra jut ideje, hogy a kis hálójával keresztülszáguldjon a pillangófelhőn. Ez a magyarázata annak, hogy ez a könyv közel sem lehetett tökéletes.

Ezzel együtt remélem, hogy lesznek olvasók, akik majd hasznosnak találják, a részletek ugyanis, amelyeket itt igyekeztem megörökíteni, egyfajta pszichológiai látleletként is működhetnek, amennyiben kirajzolódik belőlük, hogy milyen megváltozott tudatállapotba kerülünk mindannyian, ha váratlanul olyan veszedelem és gonoszság tör ránk, amelyet egyetlen ember alkotta szóval sem lehet megfelelően leírni. Ennek a tudatállapotnak a legnyilvánvalóbb sajátossága a félelem majdhogynem teljes hiánya. Meglepőnek hangozhat, de az égből hulló bombák egyáltalán nem tűnnek félelmetesnek, hasonlóan ahhoz, ahogy talán az egér sem érez félelmet a kígyóval szemben. Mind a bombák, mind pedig a kígyó hipnotikus hatással bírnak, különösen, ha az áldozat nincs hozzászokva a látványukhoz.

Ukrajna békeszerető és erőszak nélkül élő többsége erre az élményre ébredt a háború kitörésének napján. Nem túlzás azt mondani, hogy transzba estünk, és talán mind a mai napig transzban vagyunk. Két kérdést teszünk fel magunknak újra és újra: „Hogyan lehetséges ez?”, és: „Miért?” Miért történik mindez? Bármennyire is törjük rajta a fejünket, ezekre a kérdésekre nincs logikus válasz, főleg akkor nem, ha ezek a kérdések alkotják a mindennapjainkat.

Van azonban egy másik, nagyobb összefüggés, amit most már egészen jól látok.

Valamivel több mint egy hónapja hétköznapi emberekként éltünk a hétköznapi országunkban, amelyet nem a háború, hanem a bürokrácia és a korrupció fojtogatott. Az elnökünk, Zelenszkij, egy hétköznapi fickó volt, aki azzal csinálta meg a karrierjét, hogy vicceket körmölt egy papírra, amelyeket aztán a színpadon előadott. Sosem bírtam különösebben a tréfáit, mert önismétlőnek éreztem őket, ráadásul állandóan az alkoholistákon élcelődött, miközben én semmi szórakoztatót nem találok az alkoholistákban. Ezek a viccek nem alkották a kultúránk részét, mert semmi sem volt bennük, ami bárkinek az életét megváltoztathatta volna.

A legtöbben, akik Zelenszkijre szavaztak, sosem gondolták, hogy nagy elnök lehetne belőle: talán elfogadható lesz, de semmiképp sem kiemelkedő államférfi. Viszont a másik elnökjelölt olyan vehemensen le akarta nyomni a torkunkon a „Hadsereg, Nyelv és Hit” szlogenjeit, hogy Ukrajnának végül nem maradt más választása, mint Zelenszkij. Ha egy percre elgondolkozol azon, mit jelentene a Hadsereg-Nyelv-Hit országában élni, akkor bizonyára megérted, hogy miért alakult így.

Való igaz, közel három évvel azután, hogy Zelenszkijt elnökké választották, nem sok minden változott Ukrajnában. A bürokrácia még mindig nem tette lehetővé a rendes embereknek, hogy bármi hasznosat létrehozzanak, a korrupció pedig továbbra is lehetőséget biztosított a bűnözőknek, hogy azt lopják el, amit csak akarnak. Továbbra is hétköznapi ország maradtunk, a magunk hétköznapi kilátásaival. Csakhogy ekkor történt valami. Az egyik szomszéd ország fővárosában valaki nacionalistának bélyegzett bennünket, és kitalálta, hogy emiatt büntetést érdemlünk. Kitalálta, hogy katonai bakanccsal kell tipornia rajtunk, hátha attól majd jó útra térünk.

Valóban nacionalisták lennénk? A kérdés talán még vicces is volna, ha közben nem lenne az egész mérhetetlenül szomorú. Ha már szóba került a nacionalizmus, úgy érzem, bármikor meg tudnám írni a saját kilencvenöt pontomat a témáról, és kiszegezhetném az egyik templom ajtajára, ahogy egykor Martin Luther tette. És ezzel aligha vagyok egyedül. A legtöbb ukrán állampolgár – köztük a hazafiak milliói – ugyanígy van ezzel.

Az a maroknyi, toxikus nacionalista, akik itt élnek közöttünk, éppolyan dühös és zajos, mint a világ bármelyik pontján élő elvbarátaik. Az ő hangjukat régen gyakran lehetett hallani, mert mindig volt egy Hadsereg-Nyelv-Hit típusú figura, aki politikai tőkét akart kovácsolni belőlük a maga számára. Ukrajna azonban mostanra megszabadult tőlük. A többség már nem szavaz és a jövőben sem szavazna rájuk. Ettől még persze előfordulhat, hogy ők továbbra is kiabálnak és gyűlöletet szítanak a közösségi médiában, de mostanra nyilvánvalóvá vált, hogy az ország eltávolodott tőlük, és elindult azon egyetemes értékek felé, amelyek között a toxikus nacionalizmus sosem kaphatna helyet.

Noha orosz megszállók ellen kell harcolnia, a harkiviak többsége maga is oroszul beszél. Ez különösnek hangozhat, de itt mindenki természetesnek tekinti. A szabadságért, a demokráciáért, az egyenlő jogokért és a méltóságunkért küzdünk egy olyan szörnyeteggel szemben, amely évszázadokon át magától értetődőnek vette, hogy az anyák nem kisdedeket hoznak világra, hanem csak tűzifát, amellyel a háború kemencéjének lángját táplálhatja. Mégis, hol van a nacionalizmus ebben a harcban? Úgy vélem, sehol – az elképzelhető legegyetemesebb értékekért küzdünk, a mi harcunk globális harc.

Úgyhogy könnyen lehet, hogy ez a világtörténelem legértelmetlenebb háborúja. Az oroszok egy nem létező ellenség ellen indultak harcba.

Nemrég a bécsi székesegyházban a modern idők egyik új Martin Lutherje kék és sárga négyzeteket ragasztott a falra, a rájuk írt imákban arra kérve Istent, hogy vessen véget a háborúnak. Amikor az első bombák lehulltak, az országom nem érte be annyival, hogy összeránduljon a fájdalomtól. Erősebbé vált. Kinyílt, ahogyan egy virág tárja ki a szirmait. A háború kiszélesítette a láthatárt Ukrajna számára.

Többé már nem vagyunk hétköznapi ország, ahogyan az elnökünk és a kilátásaink sem hétköznapiak. A világ fontos részévé váltunk.

A legnagyobb összefüggés, amit most élesebben látok, az orosz és az ukrán nép közti különbség. Egyszerűen fogalmazva, ha az átlagos orosz kap egy darab vonalazott papírt, akkor fölé hajol, olyan szorosra hunyja le a szemét, amennyire csak tudja, és bármit leír, amit diktálnak neki. Aztán ahogy újra és újra elé rakják ezt a papírt, egyre boldogabban teljesíti a feladatát. Egy idő után néhányan még arra is késznek mutatkoznak, hogy megerőszakolják, megkínozzák, fölakasszák vagy agyonlőjék azokat, akik nem vonalazott papírra, szabadon szeretnének írni.

Ha az ukránok elé tesznek vonalazott papírt, ők csak azért is másra írnak. Ha pedig ezért büntetésben részesülnek, akkor egyszerűen kettészakítják a lapot. Aligha véletlen, hogy az elmúlt harminc évben három forradalmunk is volt, és mindegyiket az előzte meg, hogy valaki ránk akarta erőltetni a maga vonalazott papírját; ez azért mégiscsak jelent valamit. Megölhetnek bennünket, de senki sem kényszeríthet rá, hogy olyasmit írjunk le, amit nem akarunk.

Kezdet

Reggel 5:07. A dátum 2022. február 24.

Alig néhány órával vagyunk február 23. után, ami ellentmondásos nap: egyfelől Oroszországban ez a Haza Védelmezőinek Napja (az ukránok többsége zsigeri gyűlölettel viseltetik az orosz hadsereggel szemben), másfelől a legtöbb ukrán férfi ezt a napot a Férfiak Napjaként ünnepli. Ezért is lapul egy félig elfogyasztott sütemény a hűtőmben, és a lakoma homályos emléke egy kissé még mindig megmelengeti a lelkemet. De most, reggel 5:07-kor baljós előérzetre ébredek. Gonosz lélek közeleg.

A szoba sötét és csendes. Az ablakon túli világ is sötét és csendes. Tiszta éjszakánk van, talán hónapok óta az első tiszta éjszaka. A Vénusz alacsonyan csüng a láthatáron, és úgy fest, mint egy hatalmas, fénylő ufó. A holdat nem látni. A közvilágítást lekapcsolták. Nincsenek autók, nincsenek emberek az utcán, és minden szokatlanul üresnek tűnik, valamiért mégis pontosan tudom, hogy mi ébresztett föl. Odabent mélyen teljes bizonyossággal tudom, hogy mi következik.

Csendben, hogy ne ébresszem fel a feleségemet, Lenát, az ablakhoz lépek. A hang felerősödik. Az álmom utolsó percében egy tengerparton álltam, és a hullámtörést hallgattam, és ez a mostani hang is a partra kiöntő hullámok zajára emlékeztet. Érkezik, majd visszahúzódik, lüktet, lélegzik. Teljességgel biztos vagyok benne, hogy ez a háború hangja. A háborúé, amely most vette kezdetét.

A hang semmi egyébhez nem hasonlítható, hiszen a világ élőlényekből áll, olyan élőlényekből, amelyek élni szeretnének és boldogulni. Ez viszont a halál hangja, a szándékos, előre megfontolt gyilkosságé, olyan dolgok hangja, amelyek ölni és pusztítani akarnak, sőt maguk is pusztulni vágynak. Vagyis különbözik minden igazi hangtól, ahogyan a sötétség is különbözik a fénytől. Sosem találkoztam még ilyesmivel korábban, de tudom, hogy a háború lüktetését hallom közeledni.

Egyszerű hangokról van szó: BUMM!, BANG!, majd egy elnyújtott SSSS… Ezek ismétlődnek újra és újra, ezeket torzítja el a távolság, hogy valami mássá álljanak össze, valami egyedivé és arctalanná. És a világ közben még mindig ugyanolyan üres és zavarba ejtően nyugodt.

Abban a városban élek, ahol 1932-ben kettéhasítottak egy lítiumatomot két alfa-részecskére. Erre még az egykori Szovjetunióban került sor, alig pár hónappal azután, hogy J. D. Cockroft és E. T. S. Walton elsőként elvégezte a mutatványt a Cavendish Laboratóriumban. Abban a városban élek, amely számos orvosi, fizikai és közgazdasági Nobel-díjast adott a világnak. A 21. század harmadik évtizedében élek. Arra gondolok, hogy ez nem történhet meg velem.

Aztán valamivel a láthatáron túl megpillantom a robbanások vörös izzását. Most már elhiszem: nagyon is megtörténhet. Bárkivel megtörténhet. Az országgal, Európával, az egész világgal, mindannyiunk története beletorkollhat abba, aminek most válok tanújává.

Óvatosan megbököm a feleségemet.

– Kelj fel – mondom. – Elkezdődött a háború.

Pár órával később meglátogatok egy nőt, aki a közelben lakik. A lakásom a harmadik emeleten van, az övé viszont a tizenkettediken, úgyhogy feltehetően mindent sokkal jobban látott nálam.

– El tudod ezt hinni? – kérdezi újra és újra. – El tudod hinni?

– Igen – mondom. – Miért is ne hinném?

– Azért, mert lehetetlen – feleli kissé hisztérikusan. – Még akkor se hittem el, amikor láttam felgyulladni a láthatárt. Mindent elborított a tűz és a füst. Még most sem tudom elhinni. Te hogy tudod elhinni?

– Az első pillanattól kezdve világos volt – mondom, de legbelül érzem, hogy még én sem hiszem el, hiszen egyáltalán nem érzek félelmet. Mindennek van valami valószerűtlen minősége körülöttem, mintha csak egy filmben járnék. Az emberek vicceket mesélnek, és mosolyogva hallgatják egymást. Félig-meddig úgy vélik, hogy még nem sikerült teljesen magukhoz térniük a rossz álomból, mivel semmi sem lehet valóságos abból, amit látnak vagy hallanak.

Víz

2022. február 24., reggel 5:30.

Nincs víz a vezetékekben, és a központi fűtés sem működik. Bekapcsolom a komputeremet, és rákeresek a legújabb hírekre. Nincsenek hírek. Úgy értem, nincsenek valódi hírek, csak a szokásos mindennapi információs szemét. Közben a tüzérségi támadás olyan heves, hogy képtelenség róla megfeledkezni. Végül 5:50-kor elolvassuk, amit már egyébként is tudtunk. Oroszország háborút indított ellenünk.

– Nincs víz – mondja a feleségem.

Kimegyek, hogy szerezzek néhány palack vizet az egyik automatából. Az automata előtt húszméteres sor áll. Órákba fog telni, amíg vízhez jutok.

A robbanások most még lármásabbak, talán azért, mert odakint vagyok. Jól kivehető durranásokat hallok, mintha hatalmas szappanbuborékok pukkadnának ki az égen az emberek feje fölött, azzal a különbséggel, hogy ezeknek a hangja milliószor erősebb. A sorban állók többsége a mobiljába beszél. Aztán megszakad a kapcsolat, nem tudnak tovább telefonálni, de a híreket és a szöveges üzeneteiket még el tudják olvasni. Néhányan azt mondják, hogy elment az internet.

Az emberek csendben beszélgetnek egymással. Mosolyognak, vicceket mesélnek. A nagy szappanbuborékok továbbra is pukkadoznak az égen, de mintha senki se figyelne rájuk, mintha senkit se érdekelne, hogy mi történik körülöttünk. Mindenki nagy műanyag palackokat hozott magával, jó sokat. Rengeteget. Nagyjából negyvenen állnak előttem a sorban, hogy hozzájussanak a vizükhöz. Közben folyamatosan egyre többen érkeznek. Mindenkinél három-négy jókora méretű palack van. Senkin sem látszik, hogy különösebben aggódna vagy megrémült volna.

Nem tudom kiverni a fejemből a kora reggeli látványt: a tűzbe boruló láthatárt. Egyszer már láttam valami ehhez hasonlót. Nagyon régen, amikor még kisfiú vagy kamasz voltam, láttam felrobbanni egy nagy nyomású gázvezetéket. Az élmény azóta is velem maradt, befészkelte magát a tudatalattimba. A robbanásra nagyjából éjfélkor kerülhetett sor. Óriási zajra riadtam fel, aminek olyan hangja volt, mintha egy vonat zakatolt volna el az ablakunk előtt. A Kurszki régióban voltam egy faluban. Az egész településen sötétség honolt. A legközelebbi utcalámpák tíz kilométerre voltak, de abban a pillanatban mindent élénk, vörös fény ragyogott be, olyasféle fény, mint amit a sötétkamrákban használnak. Hát ilyen egy atomrobbanás, gondoltam. Ez volt az első gondolatom. Nem estem pánikba, hiszen annak már aligha lett volna értelme. A pánik nagyon is hasznos lehet, ha az ember úgy érzi, tehet még valamit, noha közben teljesen tehetetlennek is érzi magát; ez a lehetetlen ellentmondás könnyen bárkit az őrületbe kergethet. Akkor viszont nincs miért pánikolni, ha már egyáltalán semmit sem tehetsz.

Azon az estén kimentem az utcára, és az egyik távoli mező fölött lebegő nagy, tüzes félgömböt figyeltem. A félgömb mozgott. Olyan volt, akár egy élőlény. Olyan volt, mintha lassan felém gurulna. Aztán olyan érzésem támadt, mintha esőcseppek hullanának a vállamra. Az eső melegnek érződött. Másnap reggel észrevettem, hogy a ház közelében lévő öreg fűzfa levelei megsárgultak és elfonnyadtak. Az olvadt föld forró zuhataga égette meg őket. Reggelre azonban eloltották a tüzet. A magas nyomású gázvezeték egy burgonyaföldön ment keresztül. Az összes burgonya teteje megégett. A növényi krematórium felszínét a földolvadék üvegszerű rétege borította be. Amikor ráléptem, a súlyom átszakította a megüvegesedett földet. Alatta a krumplik ropogósra sültek. A gyerekek még napokig játszottak azzal, hogy kiássák a krumplikat.

Két-három zajos szappanbuborék pukkad ki az égen, eloszlatva az emlékeket. Olyan közelinek érződnek, hogy szinte hihetetlennek tűnik, hogy nem hullnak halálos repeszdarabok a fejünkre. Az emberek továbbra sem estek kétségbe. Előfordul, hogy a rettenetes dolgok olyannyira rettenetesek, hogy nem lehet rájuk adekvát érzelmi választ adni, és senki sem tudja, hogy mi volna az indokolt viselkedés.

Az automatából kifogyott a víz. Muszáj lesz tennem valamit. Néhányan azt mondják, alig pár nap, hogy az ember szomjan haljon.

– Ha igazán rosszra fordul a helyzet – jegyzi meg valaki –, a pocsolyákból kell majd vizet szereznünk. – Ez valamiért tréfásan hangzik. Néhányan elmosolyodnak.

Élelem

2022. február 24., reggel 6:30.

A legközelebbi szupermarket nyitva van. Bemegyek. Minden olyan, mintha csak egy átlagos hétköznap lenne. Veszek néhány csomag macskaeledelt, pár guriga vécépapírt, majd elindulok azon a folyosón, ahol a konzerveket tartják. Bedobok a kosaramba tíz konzerv olajos szardíniát. A sor, ahol a palackozott vizet árulják, üres. Egy egyenruhát viselő alkalmazott hoz két ötliteres palackot. Azonnal lecsapok rájuk. Abban bízom, hogy gyorsan fizetek a kasszánál, és hazamegyek.

Csakhogy a kasszára várakozók sora hosszan kígyózik végig a polcsorok között. Olyan hosszan, hogy ha kiegyenesítenék, talán még a holdig is elérne. Némi fáradság árán megtalálom a végét. A sor kiszámíthatatlan zökkenésekkel halad előre: úgy negyedóráig mozdulatlan maradok, aztán nagyjából egy éticsiga sebességével előreszökkenek. A hangszórókból derűs zene szól; tegnap óta senki sem cserélte ki. Különösen furcsa a tegnapi bejelentéseket hallani, úgymint: „Kedves vásárlóink, értesítjük önöket, hogy a Covid–19-cel kapcsolatos megszorítások miatt az üzletünkben egyszerre legfeljebb húsz fő tartózkodhat.” Kit érdekel a Covid–19? Egyáltalán micsoda az a Covid–19?

Lassan továbbaraszolok, és közben figyelem, ahogy a polcokról eltűnik a kínálat. Az emberek először a konzervekre mennek rá. Néhány naiv nagymama átküzdi magát a lassan, de feltartóztathatatlanul hömpölygő emberáradaton, maguk után húzva a gurulós kosarukat, hogy aztán megálljanak a pékáruk előtt, és olyan tágra nyissák a szemüket, mint az első csókra ácsingózó kislányok: „Van még kenyér?”, kérdezik. A válasz természetesen nemleges.

Ahogy elhaladok a nagy ablak előtt, megpillantom a vízkiadó automata előtti sort. Meglepő módon most még nagyobb, mint korábban. Aztán egyszer csak egy szűk farmert viselő, vadító szőkeség suhan el mellettem. Az összes férfi (többségében férfiak várakoznak) megfordul utána. Csakhogy nem a pompás hátsóját mustrálják, hanem a nála lévő ötliteres vizespalackot.

Egy csavargónak kinéző férfi megy el mellettem, és megcélozza az alkoholos italokat.

– Hé, nézzétek! – mondja. – A vodkát senki nem viszi el!

Néhányan azért persze vittek belőle. Három, négy, öt üveggel vesznek magukhoz, vagy éppen annyival, amennyit egyáltalán még elbírnak. Megosztom a szomorú hírt a hobóval, mire bólint, majd magához vesz három, négy, öt üveggel, vagy éppen annyival, amennyit egyáltalán elbír, és eltűnik. Úgy két órával később, amikor sikerül megközelítenem a kasszát, ismét felbukkan. Már részeg, és mindenféle trágárságot kiabál, személyesen Putyinnak címezve. Csodálom a találékonyságát. Az obszcenitások költője veszett el benne. A dolog szépséghibája, hogy oroszul ordibál, és lehetetlen volna lefordítani, ahogyan egy tenger felett dúló viharra vagy egy lavinára sem volnának megfelelő szavaink. A várakozók többsége egyetértően bólint. A felmérések szerint az ukránok nyolcvan százaléka gyűlöli Putyint, de közülük alighanem csak kevesen büszkélkedhetnek azzal, hogy ezt ilyen ékesszólóan tudnák mások tudomására hozni. Vagy legalábbis egy üveg vodka nélkül kevés esélyük volna rá.

Megjelenik a feleségem is a boltban, és közli, hogy visszakapcsolták a vizet a házunkban. A csapvíz nagyjából ihatatlan, de még mindig jobb, mintha a pocsolyákból akarnánk begyűjteni az innivalónkat. Megtudom, hogy működik az internet. Körbenéz a szupermarketben, és vesz néhány apróságot.

Holnapra a polcok teljesen kiürülnek. Néhány ismerősöm később elmondta, hogy a háború első két napján egy falatot sem ettek. Egyszerűen eszükbe sem jutott, hogy enniük kellene.

Tartalom

Előszó

Kezdet

Víz

Élelem

Pecsenyihi-tó

A nép

A gázvezeték

Katonák a városban

Gyűlölet

Radioaktív jód

A Nagy Bombázás

Önszerveződés

A taxisofőr

Horizont

Rózsabokrok

Szeretet

Éjszakai bombázás

Láncreakció

Sorban állás

Hazafiság

A fickó, aki nyolckor kezd

Az osztályterem

Gyűlölet (2)

Akiket hátrahagyunk

Kolbász

Rózsaszín repülők

Szépség

Emlékművek

Az egér

A katonai megfontoltság

Teniszezők

Egy hideg nap

Egy hideg nap (2)

Gyógyszertár

Pusztítás

Templomok

A putyinimádók

Azok, akik nem tehetik

Fosztogatók

Hidak a Donyec folyó felett

Dolgok, amelyeken nem tudunk változtatni

Éneklés

Rasizmus

Az árvaház

Telefonhívások

Rasizmus (2)

Valeriana

A szaltivkai kutya

Kupacok a fémrács előtt

Unalom

Pszichológia

Szomjúság

Jatrany

Trágárságok

Gázszelep

Teniszezők (2)

Hazafiság (2)

Hazafiság (3)

Füst

Horizont (2)

Paljanyicja

Nacionalizmus

Nyelvek

Az élet megy tovább

Nők

Rózsabokrok (2)

A birodalom vége

A birodalom vége (2)

Menekültek

Egy esős nap

Óvatlanság

A szív türelmetlensége

Félelem

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Teko – SIL Open Font License