Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Reeli Reinaus

Morten, Emilie ja kadunud maailmad

Päike ja Pilv, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Rácz Nóra

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-129-7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Reeli Reinaus

© Hungarian translation 2023, Rácz Nóra

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A nap vörös korongja a látóhatár fölött lebegett, és halvány rózsaszínre-narancsosra festette az eget. A csenevész lápi fenyők sötét, vészjósló, groteszk alakokká változtak a messzeségben, árnyuk visszaköszönt a lápi tavak tükrében.

A látvány egy pillanat erejéig különös vágyakozást ébresztett benne. Tudta, hogy ha lehunyná a szemét, bárhová odaképzelhetné magát, hiszen teljes csönd honolt körülötte. Néha-néha felhangzott a darvak szívszorító vijjogása a távolból, az idegőrlő szúnyogzümmögés azonban nem szűnt egy pillanatra sem.

Egy közeli csattanás rántotta vissza a valóságba. Valaki lecsapta az autó csomagtartóját.

Morten vetett még egy utolsó pillantást a lenyugvó napra, majd szapora léptekkel megindult az autó felé.

Amikor odaért, Juhan épp a bakancsa talpán nyomott el egy cigarettacsikket, Andreas pedig már a kormánynál ült, és nyugtalan pillantást vetett az érkezőre.

– Kész! – jelentette ki Juhan, mire Morten elismerően bólogatott.

– Nagyszerű!

– Akkor indulás! – adta ki az utasítást Andreas az ablakot letekerve. – Este még szaunázni is lesz időnk.

– Máris. – Morten ledobta fényképezőgépét az anyósülésre, és becsukta az ajtót.

Mégis meg kellett tennie valamit. Azt az egy dolgot.

Újra fölnyitotta a csomagtartót, és kinyitotta a zsákot. Aztán kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette.

Egy röpke pillanatig ismét ott volt, a Múltban. Maga előtt látta a lány arcát, orrában érezte a láp illatát. Nem ezét a lápét, hanem egy másikét.

A lápét, mely néha még eszébe jutott.

Morten elvette a kezét, majd miután visszahúzta a zsákot, beletörölte a zsebében talált papírszalvétába.

– Rendben, mehetünk.

1.

Morten a fényképezőgép képkeresőjével végigpásztázta a ház ablakait. Némelyik lakásban már felkapcsolták a villanyt, fényénél a fiú mozgó embereket látott. A többiben sötét volt – a lakók vagy nem értek még haza, vagy más okuk volt rá, hogy a sötétet részesítsék előnyben.

Valójában csöppet sem érdekelte, mit csinálnak az emberek, akiket lát, vagy hogy miért tátong még sötéten néhány ablakszem. Csupán két okból figyelte az ablakokat – egyrészt megszokta, hogy a képkeresőn keresztül szemlélje a világot, másrészt pedig bármit megadott volna azért, hogy ebben a percben a megfigyelt lakások bármelyikében legyen.

Egyszerűen azért, mert ott melegben lenne. Jóleső melegben.

Lehunyta a szemét, és egy pillanatra megpróbálta odaképzelni magát egy meleg és világos szobába. Nem ment könnyen, mert közben metsző, jeges szél fújt át vékony dzsekijén. Kinyitotta a szemét, majd rázoomolt a következő idegen lakására és annak vélhetően ideális életére.

Amikor az első esőcseppet megérezve eltette a fényképezőgépét, észrevette, hogy egy nagy, fekete kutya kétségbeesetten rohangál fel s alá a járdán, gazdáját keresve, akit épp az imént veszíthetett szem elől.

Amióta az eszét tudta, mindig is varázsló szeretett volna lenni. Olyan, aki varázspálcájának egyetlen suhintásával minden álmát és vágyát azonnal meg tudja valósítani. Ha varázsló lenne, elintézhetné, hogy ismét találkozzon a kutya és a gazdája. Így azonban nem maradt más választása, mint hogy gondolatban drukkoljon a kutyának. Bízva benne, hogy az eb végül szerencsésen hazaér.

Ha hazaér. Mert a kutya ebben a pillanatban meggondolatlanul átszaladt az úttesten, és egy hajszálon múlt, hogy nem az arra haladó piros terepjáró kerekei alatt végezte. Morten ismét lehunyta a szemét, miközben fülében visszahangzott a terepjáró fékcsikorgása. Nem akarta látni, ami történik.

Kisebb korában sokat játszott varázslósdit. Nem kellett hozzá más, csak egy varázspálca és anya régi szoknyája, amit fölszabdalhatott, hogy köpenyként magára terítse. És természetesen képzelőerő.

Még mindig azt kívánta, hogy bárcsak varázsló lehetne. A varázspálcával és a szoknyával már rég nem játszott. Azonban a dolgok és események, melyeket meg akart változtatni, egyre szaporodtak.

Amikor ismét kinyitotta a szemét, a kutya már nem volt sehol. Az órájára nézett. A buszig volt még egy fél órája. A hideg már a csontjáig hatolt, de sehová sem tudott bemenni melegedni. Képtelen volt belépni a buszállomás épületébe, az ételszagtól megőrült volna. Ki kellett bírnia hazáig. Egyszerűen ki kellett bírnia. Urmas biztosan elkészítette a szokásos sült krumpliját, ezt a napot is túl fogja élni valahogy.

Nem volt valami jó ötlet az evésre gondolni. Az iskolai ebéd óta már majd hét óra eltelt, úgyhogy a gyomra szünet nélkül korgott. Pénze viszont csak annyi volt, amennyiből a hónap végéig épp futja buszjegyre. Abból egy centet sem költhet el. Egyetlen centet sem.

Morten arra ocsúdott töprengéséből, hogy valaki bökdösi a térdét. Legnagyobb meglepetésére a néhány perccel azelőtt kis híján elgázolt fekete kutya nézett vele farkasszemet. Az állat esdeklően emelte rá hatalmas, barna szemét. Morten kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette a kutya fejét. Erre az közelebb lépett, és meglehetősen barátságosan szaglászta a fiút.

– Meg ne harapj! – mondta a kutyának, és szemügyre vette a nyakörvét. Miután egy kicsit fordított rajta, meg is találta, amit keresett. A nyakörvön fémbiléta fityegett, rajta egy belegravírozott telefonszámmal.

Huszonöt perccel később Morten a buszon ült, és mohón falt egy húsos pirogot. Először udvariasan visszakozott, amikor a kutyáját kereső kopasz, kecskeszakállas, középkorú férfi egy ötveneuróst akart a markába nyomni. A férfi azonban tovább erősködött, úgyhogy a fiú végül elfogadta a pénzt. Az első pillanatban azonban még képtelen volt rá, és a rémület, hogy a férfi esetleg minden további próbálkozás nélkül visszateszi a tárcájába a bankjegyet, szinte egész testét megbénította.

Kiszámolta, hogy ha iskola után mindennap vesz egy pirogot és egy banánt, akkor a pénz majd másfél hónapig ki fog tartani. A fiú a szájába gyömöszölte az utolsó falatot, majd teli szájjal rámosolygott a busz ablakában tükröződő önmagára. A mai nap bebizonyította, hogy a legreménytelenebb helyzetből is van kiút.

* * *

Alvás előtt Morten áthúzta a naptárban az elmúlt napot. Ismét eltelt egy. Egyik napról a másikra élt. Könnyebb volt így. Csak arra koncentrált, hogy az adott napot valahogy végigcsinálja. Aztán a következőt. De a másnapra sosem gondolt addig, amíg este le nem feküdt. És még akkor is inkább annak örült, hogy a mait kibírta. Hogy nem roppant össze.

Sokkal távolabbra nem gondolhatott, hiszen akkor szem elől tévesztené a lényeget. Akkor ismét a csalóka ábrándok és az akaraterőt fölmorzsoló önsajnálat hálójába zuhanna, és képtelen lenne a túlélésre koncentrálni.

2.

Másnap azonban Morten ismét visszatért. Ugyanazzal a busszal ugyanabba a városba, majd végül ugyanabba az iskolába. Az iskolába, ahová nem tartozott. A városba, ahová nem tartozott. Kapálózva igyekezett az élet felé, ahová nyilvánvalóan szintén nem tartozott. Amire azonban vágyott. Jobban vágyott rá, mint bármi másra. Mivel ez volt az egyetlen lehetséges megoldás. Az egyetlen remény, ami megmaradt számára. A kiút ebből a posványból, amit a nagybátyja életnek nevezett. És ami elől anyja már rég elmenekült.

Új osztályában kezdetben mindenki bizalmatlanul fogadta. Hiszen szinte szó szerint faluról jött, lóháton. Leszámítva a tényt, hogy annyira szegények voltak, hogy még biciklije sem volt, lóról nem is beszélve. Annyira szegények, hogy ingyen ebédelt az iskolában, és egész télen lyukas bakancsban járt, melyben olvadáskor azonnal átvizesedett a zoknija.

Mindezek ellenére az osztály mégis adott egy esélyt Mortennek. Nem csúfolták, nem is közösítették ki, kezdetben egyszerűen békén hagyták, óvatosan kifürkészve, kiféle, miféle is lehet ő valójában. És Morten mindent megtett azért, hogy valamennyire normális benyomást tegyen. Igazán azonban sosem fogadták be. Bizonyára azon egyszerű okból kifolyólag, hogy nem volt pénze az osztálytársaival suli után beülni valahová – elmenni velük moziba vagy enni egy jót. A hétvégi közös programokról nem is beszélve. Épp ezért érezte magát még mindig idegennek és furcsának közöttük. Olyannak, aki többet akar, mint amit valójában érdemel.

Annak, hogy az osztálytársai mégis meglehetősen barátságosan viselkedtek vele, két oka lehetett, legalábbis Morten szerint. Először is tanult, mint az őrült, és így a legkiválóbbak között volt az osztályban. Másodszor pedig volt egy fényképezőgépe. Habár manapság bárki annyit filmezhet a telefonjával, amennyit csak akar, egy igazi fényképezőgép azért mégis valami más volt. Ráadásul Mortennek szeme is volt a fotózáshoz és filmezéshez. Ezt a képességet pedig egyetlen osztálytársa sem tudta pénzért megvásárolni magának – pedig a legtöbben rendszeresen utaztak a tanítási szünetekben, és még csak nem is Tenerifére vagy Törökországba, hanem Ázsiába vagy Dél-Amerikába, egész vagyonokért.

Morten néhány évvel azelőtt a nagyapjától ráhagyott pénzen vette a fényképezőgépet. Sokba került, az igaz, de ma sem döntene máshogy. Ez a gép és a jó osztályzatok jelentették számára a belépőt egy másfajta világba. Egy jobb világba annál, mint amiben idestova három éve vegetált. Nagypapa és nagymama nem sokkal egymás után bekövetkezett halála óta, amikor is a tanyájuk, ahol eddig anyjával és nagyszüleivel élt, anyai nagybátyjára, Urmasra szállt. Néhány év alatt fenekestül felfordult az egész életük. Urmas a jobb dolgokat sorra eladogatta, a pénzt elitta, az épületek tatarozását, a ház körüli teendőket elhanyagolta. A tanya, amit Morten az otthonának tartott, szinte a felismerhetetlenségig megváltozott. És az ő élete is a felismerhetetlenségig megváltozott, mert anyja egy évvel azelőtt kiment dolgozni Finnországba, hogy ott annyi pénzt keressen, amiből egyszer majd el tudnak költözni Urmastól. Elköltözni a saját otthonukból, gondolta néha keserűen Morten, mégis kimondhatatlanul várta azt a napot.

Becsöngettek, és Morten villámgyorsan a táskájába dobta a füzetét és a könyvét. Megígérte Andreasnak, hogy a szünetben segít neki szórólapokat osztogatni egy diákönkormányzatos rendezvényről.

Igen, mostanra már lett néhány barátja az osztályban. Vagy valami hasonló. Szabadidejét sosem töltötte velük, mivel nem volt pénze, ha pedig felajánlották, hogy meghívják valamire, ő visszautasította. Vendégségben sem járt náluk. Nem akart. Úgyis egész idő alatt csak az otthonihoz hasonlítgatta volna az ott látottakat, és valószínűleg végképp elkeseredett volna. És talán ők sem akarták meghívni. Talán a fiúk szülei attól tartottak volna, hogy esetleg ellop valamit. Talán csomagoltak volna neki útravalót. Nem tudta. Mindenesetre kellemetlenül érezte volna magát.

Így miután Morten a táskájába gyömöszölte a dolgait, már ott is volt Andreas, és egy köteg szórólapot nyomott a markába.

– Itt van, tessék! Te fölmész az elsőre, én a másodikra, és utána találkozunk a földszinten.

Morten bólogatott. Arra számított, hogy együtt fogják szétosztani a szórólapokat. Külön-külön persze gyorsabban megy a dolog. Andreasnak pedig nem kell tudnia, hogy még mindig nem elég magabiztos. Az volt az érzése, hogy üvegből van, és mindenki belelát. Látják, micsoda üresség és bizonytalanság honol ott belül. Hogy mekkorát dobban a szíve minden egyes alkalommal, amikor valaki megszólítja.

– Sziasztok! Lesz egy rendezvény – szólította meg Morten az első két szembejövő lányt, kezükbe nyomva a szórólapot.

Nem mert rájuk nézni.

Mert félt tőlük.

Ezt természetesen nem mutatta ki. Többnyire majd kétszáz százalékon teljesített, amikor lányokkal beszélt. Senki még csak ne is gyanítsa, mennyire szorong egész idő alatt, hogy furcsa ruhái miatt esetleg cikizni kezdik. Hogy valószínűnek tartja, csak azért állnak szóba vele, mert teljesen veszélytelen. Hiszen nincs az a lány, aki valaha is hajlandó lenne járni vele, ezért a szebbik nem képviselőinek nem kell különösebben megerőltetniük magukat a beszélgetés alatt.

Morten megérezte, hogy ezúttal valami nem stimmel. A lányok még mindig ott álltak előtte, és eszük ágában sem volt elmenni.

A fiú rájuk nézett. Ebben a pillanatban inkább csodálkozott, mint félt.

– Van valami kérdésetek? – motyogta az alacsonyabb, szőke lány szemébe nézve.

A lány bólogatott.

– Tök jó dzsekid van. Meg akartam kérdezni, hol vetted.

Morten elsápadt. Végül bekövetkezett, amitől egész idő alatt rettegett. Az, hogy valaki gúnyolódni fog a göncein. A turkálós ruháin, amiket hord. Az nem oszt, nem szoroz, hogy finnországi turkálóból valók.

– Finnországban – motyogta, és faképnél hagyta a lányokat. Rohant Andreashoz, hogy visszaadja neki a megmaradt szórólapokat.

3.

– …nyolc, kilenc, tíz…

Morten összeszorította a fogát, de nem hunyta le a szemét. Egész idő alatt a konyhaajtó fölött lógó falióra mutatóit nézte, gondolatban számolva a másodperceket, ökölbe szorított kézzel. Azelőtt soha nem tartott tovább fél percnél. Azalatt Urmas kimerült. Vagy megbotlott valamiben, és elterült. Most is alig állt a lábán, az elfogyasztott alkoholmennyiségről az asztalon lévő, majdnem üres vodkásüveg árulkodott.

– …tizennyolc, tizenkilenc, húsz… – számolt tovább Morten.

Sosem futott el, amikor a nagybátyja megverte. Csak állt, és közben megvetően mosolygott, ha bírt. Ezzel mutatta ki, hogy ő felülemelkedik a dolgon. Most lélekben, de egyszer majd fizikailag is.

Ez volt az egyik dolog, amiről esténként, elalvás előtt álmodozni szokott az ágyban. Hogy egy szép napon majd olyan erős lesz, hogy el tudja lökni magától a nagybátyját. Egyszerűen ellöki. Mást nem csinál. Nem, bosszúról nem álmodozott. Nem képzelte el, hogy elkapja, és a bosszútól elvakultan visszaüt. Az úgy nem lenne rendjén. Ha erőszak ellen erőszakkal küzd, az értelmetlenné tenné magát a küzdelmet. Morten csak arról álmodozott, hogy Urmas békén hagyja. Ez volt minden, amire vágyott. Nem kívánt túl sokat.

– …huszonöt, huszonhat…

Urmas vérben forgó, kiguvadt szemmel bámult rá, de Morten nem volt benne egészen biztos, hogy látja-e. A férfi ütései mégis elég erősek voltak, tehát még nem volt teljesen részeg. Morten le nem vette a szemét Urmasról, igyekezett minden megvetését ebbe a pillantásba sűríteni. Ritkás, barna haj, szürke, szinte már vizenyős szem, püffedt táskák a szem alatt, vörös orr lila foltokkal, gyér, borotválatlan szakáll, kicsit ferde, keskeny száj, büdös lehelet – ez volt nagybátyjának vázlatos portréja. A férfié, akivel közös génjeik voltak. Hogyan lehetséges ez egyáltalán?

Morten előbb hallotta a reccsenést, mint hogy felfogta volna az okát. A feje volt az, ami teljes erővel nekicsapódott a kályhának. Égető fájdalom járta át a testét, majd összeesett a padlón. A tarkója lüktetett. Kinyújtotta a kezét, és óvatosan megtapogatta a sérült részt. Ujja valami síkosat és meleget érzett.

Urmas imbolyogva állt fölötte, de nem ütött. Talán már nem volt hozzá ereje. De az is lehet, hogy a vér láttán megijedt.

– Vigyázz, nehogy összekenj itt valamit! – motyogta Urmas, és kibotorkált a konyhából.

Morten minden erejét összeszedve föltérdelt. Hirtelen azt érezte, hogy ez nem volt jó ötlet. Furcsán forgott vele a világ. A vér most már befolyt a pulcsija nyaka alá, és tovább a hátára. Megpróbált értelmesen gondolkodni, de borzasztóan nehezen ment. Nem maradhatott a földön fekve, muszáj volt rátennie valami hideget a sebre, hogy elállítsa a vérzést. Abban bízott, talán nem sérült meg a feje annyira, hogy össze kelljen varrni. Vagy hogy a vérzést ne tudja elállítani.

Ekkor már csak háromig számolt, aztán óvatosan fölküzdötte magát a székre, majd az asztalra támaszkodva lábra állt. Lassacskán elindult a mosdókagyló felé.

Negyedórával később a konyhaasztalnál ült, vizet kortyolt, és jéghideg vízbe mártott konyharuhát szorított a tarkójára.

Töprengve nézett körül a konyhában. Ez volt az otthona, mindig is ez volt. Mégsem érezte itt otthon magát már régóta. Négy évvel ezelőtt még minden egészen más volt. Amikor még élt nagymama és nagypapa, és anyja is otthon volt. Amikor nagybátyja, Urmas még nem költözött oda. Amikor a világ még jó és élhető helynek tűnt.

Talán ez volt az oka annak, hogy Morten sehogy sem tudott kibékülni a mostani életével. Mert nem ebbe született bele. Megtapasztalt egy jobb életet. És újra azt akarta.

Épp ezért ment ki anyja Finnországba dolgozni másfél évvel azelőtt, hogy tudjanak venni egy kis lakást Tallinnban.

Mortennek fogalma sem volt, hogy anyjának mennyi időbe telhet összegyűjteni ezt a pénzt. De ki kellett várnia, bár nem akart innen elköltözni. Hiszen ez volt az otthona.

Azt kívánta, bárcsak Urmas költözne el. És néha bizony azt is kívánta, hogy bárcsak meghalna…

Mert a mostanihoz hasonló pillanatokban azt érezte, hogy képtelen tovább így élni. Azt kívánta, hogy történjen végre valami. Bármi. Hogy valami megváltoztassa az életét, ami végre új irányt vehetne. Hogy történjen valami, ami kihúzná ebből a fertőből, amibe már nyakig belesüppedt.

Morten tisztában volt vele, hogy ez csak vágyálom. Semmi ilyesmi nem fog magától megtörténni vele. Csak ő maga tud bármit is javítani a saját helyzetén. Addig pedig ki kell bírnia. Habár a mostanihoz hasonló pillanatokban ez átkozottul nehéznek tűnt.

Levette a konyharuhát a tarkójáról, és óvatosan megtapogatta a sebet. Sötét, ragacsos vér tapadt az ujjához. Szerencsére már nem volt élénkpiros. Ezek szerint mégsem járt annyira rosszul.

Habár ez csupán nézőpont kérdése. Ebben a pillanatban aligha gyógyítgatta bármelyik osztálytársa a nagybátyja által okozott fejsérülését, örülve annak, hogy végre kezd csillapodni a vérzés.

Az ő élete viszont ilyen volt.

Az élet, melyet az iskolában kétségbeesetten igyekezett takargatni és elfelejteni.