Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Illarion Pavliuk

«Я бачу, вас цікавить пітьма»

Vydavnytstvo Staroho Leva (The Old Lion

Publishing House), Lviv, Ukraine, 2020.

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Lengyel Tamás

Olvasószerkesztő:

Burger István

Korrektor:

Dr. Mund Katalin

Borító:

Varga Balázs

This book has been published with the support of the

Translate Ukraine Translation Support Program.

Ez a könyv a Translate Ukraine Fordítástámogatási

Program támogatásával jelent meg.

ISBN 978-963-551-260-7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Illarion Pavliuk

© Hungarian translation 2025, Lengyel Tamás

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Minden élet sok napból áll, nap jön nap után. Magunkon át megyünk, bár rablókkal, szellemekkel, óriásokkal, öregekkel, fiatalokkal, asszonyokkal, özvegyekkel és szerelmes sorstársakkal találkozunk, mindig magunkkal találkozunk.”

James Joyce: Ulysses

(Szentkuthy Miklós fordításában)

ELSŐ RÉSZ

KÁIN ÖVE

1. FEJEZET
A megálló

A minibusz lassított, majd a holdfényben fürdő útpadkára gördült, és ahogy megállt, kerekei alatt megreccsent a fagyott pocsolyák jege. A lány rögtön felébredt, és meglepetten forgatta a fejét.

Az út két oldalán elterülő rétek dermedten várták az első hóesést.

– Miért álltunk meg? – kérdezte.

– Felveszünk valakit – válaszolta a Vörös Kabátos, és fejével a távolabbi megálló csámpás beton előtetője felé intett.

– Ne-ne-ne, erről szó sem volt! – háborodott fel a lány. – Teljes árat fizettem!

– Ne csinálja már… Egy gyereket veszünk fel. Hogy elvigyem odaátra.

Kikapcsolta a fényszórókat, leállította a motort. Csend lett. A hold fényénél tisztán látszott, hogy a megálló falát rajzfilmfigurák díszítik. Főként Disney-filmeké. Azonban olyan pocsékul megfestve, hogy a lány néhányat közülük fel sem ismert.

– Tán a maga gyereke? – kérdezte.

– Az enyém? – a Vörös Kabátos felnevetett. – Mi jut eszébe! Én csak fuvarozom.

– És ők mégis, hova ülnek?

A lány hátrafordult, hogy újra megbizonyosodjon róla, a minibusz belső tere raktérnek szolgált. Egyetlen dupla ülés volt ott, amelyen ő maga foglalt helyet.

– Egyetlen gyerek, nem „ők” – pontosított a Vörös Kabátos. – Csak csússzon kissé odébb.

– A szülei nélkül utazik, vagy mi?

– Pontosan – bólintott szomorúan a Vörös Kabátos. – Nem anyáskodna felette? Csak kis ideig.

A lány felhorkant.

– Inkább nem, kösz!

– Szerintem a gyerekek esélyt adnak rá, hogy kiderítsünk magunkról valami jót – fejtegette a Vörös Kabátos. – Egyeseknek ez az egyetlen esélyük.

A lány hitetlenkedve forgatta a szemét.

– Látom, maga kész filozófus…

A műszerfalon az óra 23:55-öt mutatott. A lány felsóhajtott, és újra kibámult az ablakon. Visszataszítóan lassan vánszorgott az idő. Az út teljesen kihalt volt. A távolban sem fényszórók fénye, sem épületek.

– Hogy is hívják? – kérdezte hirtelen a Vörös Kabátos.

A lány válaszra nyitotta a száját, majd megtorpant. Mintha elbizonytalanodna.

– Engem?

– Ki mást?! Kiment a fejemből… – a Vörös Kabátos a homlokára csapott. – Gála! Magától beugrott. Gála!

Rámosolygott.

– Gála – ismételte a lány.

– Jól mondtam, vagy nem? – pontosított a Vörös Kabátos.

– De… – bólintott bizonytalanul. – És idekíséri valaki a fiút? A gyereket.

– Kislány. Ne aggódjon, hamarosan odaérünk. Testvérkert már ott van a hídon túl.

Gála türelmetlenül fészkelődött. Elővette a telefonját. Nem volt térerő, internet pedig természetesen még annyi sem.

– Itt is van! – mondta váratlanul a Vörös Kabátos, a megálló felé intve.

Az előtető alatt egy hatéves forma kislány álldogált kis kabátban és kötött sapkában.

– Hogy került ide?! – csodálkozott Gála. – Csak nem gyalog jött? Hiszen éjszaka van! Maga meg itt fog üldögélni?

– Várjon már egy kicsit! – intette le a Vörös Kabátos.

A kislány hirtelen ritmusosan összecsapta a két tenyerét, éles, csattanó hang hasított az éjszaka csendjébe. Csatt! Csatt-csatt! Egy pillanatig mozdulatlanul állt, mintha a kezét tanulmányozná, majd újra: Csatt! Csatt-csatt!

– Hagyjon neki egy kis időt – kérte a Vörös Kabátos. – Meg kell szoknia a helyzetet.

– Mit kell csinálnia?

A férfi felsóhajtott.

– Ő nem olyan, mint mások.

Gála előrehajolt, és figyelmesen kémlelte a gyerek körvonalait. A kislány az arcához emelte a tenyerét, és most tréfásan forgatta a fejét az ujjai közt kukucskálva.

– Fel nem foghatom, ki engedett el egy ilyen apró kislányt egyedül? – tört ki végül belőle. – Ismeri a szüleit?

– Sajnos, igen – mondta halkan a Vörös Kabátos. – Na, most már készen áll! Indulhat.

– Ki? – Gála nem értette.

– Menjen oda a gyerekhez! Kísérje ide, és indulunk is.

– Én?!

– Csak fogja meg a kezét, ennyi az egész.

– Miért mennék én?! – kérdezte Gála felháborodottan. – Maga fuvarozza, maga is menjen…

– Megijedne tőlem – vágott a szavába a Vörös Kabátos. – És elszaladna.

– Megőrült? Menjen maga!

– Ha elszalad, az életben nem találjuk meg. Érti?

– Semmit sem értek! És nem megyek sehová! – Gála keresztbe fonta a karját.

– Csak fogja meg a kezét! Mi olyan nehéz abban?

– Mi folyik itt egyáltalán?!

– Ő egy különleges gyerek, felfogta?

– Na, most már hívom a rendőrséget! Majd ők a végére járnak.

Elővette a telefonját, és rögtön eszébe jutott, hogy nincs térerő. Különösebb bizakodás nélkül a szélvédő felé nyújtózott a telefonnal. Semmi.

A Vörös Kabátos lehúzta az ablakot, és rágyújtott. A megálló felől újra felhangzott a Csatt! Csatt-csatt!

– Hogy képzelte, amikor elvállalta, hogy elviszi? – morogta Gála.

– Kell valaki, aki elfuvarozza az embereket...

– Mégis érdekelne, hogy miért fél magától?

– Sokan félnek tőlem – vont vállat a Vörös Kabátos. – A gyerekek meg pláne.

– Ez abszurdum... – sóhajtott Gála. – Fázik odakint, gondolom.

A férfi elfordította a kulcsot. A műszerfal fényei kigyulladtak.

– Mínusz három fok van – közölte.

– Kész őrület... – mormogta a lány, és becipzározta a kabátját.

– Rosszul hall – figyelmeztette a Vörös Kabátos. – Úgy beszéljen, hogy lássa az ajkait!

– Vegye tudomásul, holnap mindent jelenteni fogok a rendőrségen! Ez teljesen abnormális…

A lány kinyitotta az ajtót, és kilépett az útra. A Vörös Kabátos elégedetten mosolygott. Jól látszott, ahogy Gála odamegy a kislányhoz, kinyújtja felé a kezét, az pedig rögtön megfogja a kezét, anélkül, hogy meglepődne vagy megijedne. Gála rögtön leguggolt hozzá, megigazította a sapkáját, majd egy zsebkendővel megtörölte az orrát.

– Nem megmondtam? – közölte magában a Vörös Kabátos, és beindította a motort. – Elég megfogni a kezét és kész.

A motor felberregett, a fényszórók kigyulladtak. Gála felemelte a kezét, mintha szavazni készülne, mire a férfi ráérősen odagurult a megállóhoz.

– Jó estét! – köszöntötte Gála, a kislányt a karjában tartva. – Elvinnének Testvérkertbe? Itt van, a hídon túl!

– Szálljanak be – egyezett bele a Vörös Kabátos.

– Ülj szépen a bácsi mellé, kincsem! – mondta Gála.

De a kislány rémülten kapaszkodott belé, miközben magas, ijedt „íííííííííí!” hangot hallatott.

– Mindjárt… – Gála zavartan elmosolyodott. – Adjon neki egy kis időt. Meg kell szoknia a helyzetet.

A kislány az arcát Gála hajába rejtette, ő pedig csendben simogatta a hátát. Végül a gyerek lassan a Vörös Kabátos felé fordult, és az arcát a tenyerébe rejtve az ujjai között kukucskált rá.

– Nagylány vagy már, és mégis félsz! – mondta a férfi. – Ajaj!

– Ő nem olyan, mint a többiek – sóhajtott Gála. – Különleges gyerek… Érti?

A kislány végül hagyta, hogy beültessék, és Gála is helyet foglalt mellette. Becsapta az ajtót. A lány óvatosan levette a sapkát a gyerekről, és gyengéden eligazította a haját. A kislány fülében hallókészülék volt.

– És hogy hívnak téged, kicsim? – kérdezte hangosan a Vörös Kabátos.

A válasz helyett a kislány kinyújtotta a kezét, és ritmusosan tapsolt. Csatt! Csatt-csatt!

2. FEJEZET
A kislány, aki szájról olvasott

A szikrázó, egyben élettelen decemberi napfény gúnyosan csiklandozta az arcát, olyan csalóka meleget ígérve, amely a tavasz leheletére emlékeztet. Egy keskeny fapadon ült egy platós teherautó nyitott rakterében. Távolabb a táj sötét frufrujaként suhant el mellettük az erdő egyenetlen szegélye, és csak a szürke betonoszlopok kölcsönöztek némi ritmust a tájnak. A teherautó úgy ringott, mintha valami furcsa, enyhén rángatózó táncot járna. És amikor a szemébe nézel annak, akivel e táncot járod, a világ többi része elmosódott képpé halványul, s amíg a zene tart, a valóság nem más, csak ragyogó keret az arc körül.

Abban a pillanatban a világ többi része az anyja nyugodt, kissé bánatos arcát keretezte.

Úgy döntött, hogy vele utazik – a platón, mit sem törődve a távoli és alig ismert rokonok siránkozásával. Valaki megpróbálta begombolni rajta a kabátot, másvalaki a sapkáját akarta a kezébe nyomni... Végül kettesben hagyták őket. A férfit és az anyját – az ebben az életben utoljára együtt megtett útjukon: a nyílegyenes és végeláthatatlan (valamire már jó ideje átkeresztelt) Komszomolszkaja utcán, amely keresztülfutott a városon, s azon is túl – egészen a temetőig.

Az anyja elevennek tűnt. Kissé fáradtnak, talán. Nem is emlékeztetett azokra a petyhüdt, viaszos arcokra, amelyeken a szeretett vonások már felismerhetetlenek. Olyan volt, mintha csupán lehunyta volna a szemét, hogy ne égjen annyira a fáradtságtól. Egy fél percre lehunyta, de még figyelmesen hallgatott... „Mondd csak, mondd! Én közben pihentetem egy kicsit a szemem” – ilyennek tűnt. Ha nem lett volna az ostoba szalag a homlokán, keresztekkel... Miért kell azt pont a homlokra tenni?! Esetleg mondhatta volna erre azt, hogy „nem”. Nem állhatta a szertartásokat. Megvetett mindent, ami „így szokás”... Csak épp ezúttal nem maradt ereje vitatkozni. Egyszerűen nem maradt ereje...

Időnként a dermesztő szél egy-két kemény legyintéssel durván szétkente a könnyeit, visszazökkentve őt a valóságba, de aztán újra elmerült saját gondolatai örvényében. Ilyenkor a hóra éhes délszaki táj élességét vesztve két lusta folyamra bomlott: egy világos, égi folyamra, amelyben olvadó felhődarabok úsztak, és egy sötét, földi folyamra, egyenetlen, furcsán szabdalt partokkal... Mindössze a bőrére száradt könnyek feszülő érzete emlékeztette arra, hol van és mit keres itt.

Nem bírta tovább, felállt, és letépte az anyja homlokáról az ostoba szalagot, majd ráhelyezte a kezét a csuklójára. Hideg volt. Mikor az apja még élt, gyakran megfestette ezeket a kezeket. Egy ilyen olajfestmény lógott a falukon egy fatáblán. Gyerekként nem hitte el, hogy azok anyu kezei. Meg is mondta neki. A nő felnevetett, aztán hirtelen kecsesen összefűzte az ujjait, pont, mint a képen. Akkor a fiú azonnal felismerte, hogy igaz – az övé. Azt felelte, nem is tudta, hogy ilyen szépek. Pedig a képen rögtön látszik. „Azért, mert apád nagyon szeretett engem” – mondta az anyja. Akkor ez a magyarázat érthetetlennek tűnt számára.

Később sokszor elcsodálkozott, hogy a széljárta teherautó platóján megtett utat a legapróbb részletekig fel tudta idézni, de az, ami utána történt a temetőben, egyáltalán nem maradt meg az emlékezetében. Tudta, mit mondott az úton az anyjának, mire gondolt közben, mit érzett… De maga a temetés… Hogyan érkeztek meg, hogyan eresztették le a koporsót? Megcsókolta-e előtte? Rádobta-e azt az első marék földet? Sírt-e? Hová ment utána? Kivel? Nem, mindez teljesen kiesett az emlékezetéből. Csak a tompa, kimerítő fájdalom maradt, és a száraz könnyek feszülő érzése az arcán.

És még… az a kislány. Talán az ő világos, puha fürtökkel keretezett arca volt az egyetlen dolog, amire emlékezett a temetőből. Kétszer pillantotta meg. Először akkor, amikor a sötét kabátok komor rengetegében egy halványrózsaszín pufidzseki villant fel. Meglepve állapította meg, milyen furcsán és oda nem illően fest ez az angyali gyermek a sírgödör szélén. Vajon ki hozta el, és legfőképpen miért? De aztán eltűnt az egyformán idegen emberek között, és vele együtt a hozzá fűződő emlékek is. Valószínűleg el is felejtette volna, mint minden mást, ha nem jelent volna meg másodszor is.

A sírnál ücsörgött. Nem volt ott más. Talán már mind elmentek, vagy csak hátrébb álldogáltak, időt hagyva neki a búcsúzásra… Jól emlékezett az égre – fehér téli folyóként hömpölygött a távolba. És a szélre, amely hirtelen megszelídült és gyengéden borzolta a haját, magával hozva a tenger illatát, a sirályok rikoltását, mintha tapintatosan emlékeztetné, hogy bármilyen különös is, az élet folytatódik. De mindez olyan távolinak tűnt… Olyan távolinak a frissen hantolt, művirágokkal teleszórt földtől, hogy nem hitte el.

Ám akkor hirtelen mellé telepedett ugyanaz a kislány. Összefűzte az ujjait, mintha egy lovagi sisak rostélya mögül lesne rá, és úgy figyelte őt. Akaratlanul is elmosolyodott – ma először.

– Hé, – suttogta neki. – Szia!

A kislány tovább figyelte őt némán az ujjaiból font maszk mögül.

– Engem Andrijnak hívnak – mondta, és felé nyújtotta a kezét.

A kislány mókásan meghajolt, hogy a „rostély” mögül alaposabban megnézhesse a tenyerét. Aztán végre leeresztette az álarcot. Ötéves lehetett. Talán hat. Kék szemű. „Valahogy, mintha Alízra hasonlítana” – gondolta. Elmosolyodott, és olyannak tűnt, mint egy életre kelt mesebeli Nyuszi-Muszi. Andrij hunyorgott, hogy felitassa a szempilláin megült könnyeket, és másodszor is elmosolyodott. A kislány kitartó, figyelmes tekintettel vizsgálta az arcát, mintha letapogatta volna, de a férfi képtelen volt elkapni a tekintetét.

– És téged hogy hívnak? – kérdezte.

A kislány mintha nem hallotta volna.

– Te sírsz! – állapította meg az arcára mutatva.

– Már nem – válaszolta Andrij és megtörölte az arcát.

Csak ekkor vette észre a kislány fülében az apró hallókészüléket. Zavartan kapott észbe, és hangosan, tisztán mondta:

– Nem sírok!

– Tudok szájról olvasni – kissé megnyújtotta a magánhangzókat, de tisztán beszélt.

– Értem – Andrij zavarban volt.

A kislány újra rácsot formált az ujjaival, és azon át szemügyre vette a művirágokkal elfüggönyözött sírhalmot. Mintha nagyítóüvegen keresztül nézné.

– Most már meleg égtájakon jár? – kérdezte, a koszorúk közötti fénykép irányába intve, majd Andrij felé fordult.

– Nem. A meleg égtájak azok, ahova a madarak repülnek. Az emberek az égbe kerülnek…

A kislány megrázta a fejét.

– Csak az emberek odakerülnek, a madarak meg odarepülnek. És visszajönnek… És elrepülnek… És visszajönnek…

Felemelte a tenyerét, és ide-oda reptette, mint egy madarat. Andrij újra elmosolyodott. És talán először vette észre, milyen napsütötte ez a nap. Valójában, mennyire napsütötte.

– És te kivel vagy itt? – kérdezte.

A kislány kinyújtotta az ujját és rámutatott.

– Veled – és viccesen összeráncolta az orrát.

– A szüleidre értettem. Itt vannak?

Nem lehetett eldönteni, meghallotta-e vagy sem. Talán nem mindig érkezik szájról olvasni… A kislány most mintha túlnézett volna rajta. Andrij épp el akarta ismételni a kérdést, amikor a kislány felemelte a kezét, és hármat tapsolt. Csatt! És megint: csatt-csatt! Csak ezután szólalt meg:

– Csak apu.

Bólintott, és arra gondolt, hogy ideje indulni. Mert mostanra már mindenki – az édes kis csöppség apja és a többi rengeteg ismeretlen ember – ott állhat, arra várva, hogy ő ráunjon a búcsúzkodásra…

– Na, és hogy hívnak? Titok? – kíváncsiskodott Andrij újfent.

A válasz helyett a kislány újra leeresztette az ujjai rostélyát, és azt kérdezte:

– Neked vannak gyerekeid?

– Nincsenek – és észrevette, hogy most először nem érezte kellemetlennek a kérdést. – Még magam is gyerek vagyok.

A rostély szétnyílt, és hitetlenkedő mosoly villant elő a két tenyér közül.

– Dehogy vagy te gyerek! – rázta meg a fejét a kislány. – Nagyon is jól megtermett vagy!

„Ezt eltalálta” – gondolta Andrij. – Két méter magas, száz kilós, negyvenhatos cipőmérettel. És mégis – gyerek. Csak épp anyu elengedte egy másik városba… És ő még csak elbúcsúzni sem tudott.

Andrij észre sem vette, mikor szaladt el. Csak felnézett, és már nem volt ott. Körbepillantott, de az egyforma kabátok falán túl sem látott semmit. Kár, hogy végül nem tudta meg a nevét…

Mennyi ideig maradt ott? Odajött-e hozzá még valaki? Talán végül elvezették, ahogy a vigasztalhatatlan rokonokkal szokás, akiket más temetéseken látott – Andrij nem emlékezett. örökre az emlékezetébe vésődött viszont, hogy ott, a sírnál, a hideg, latyakos temető közepén először az életében egészen tisztán el tudta képzelni, milyen lenne apának lenni: egy pillanatra maga elé festett egy képet, amelyen az az idegen, ártatlan, sugárzó kislány – az ő lánya… És akkor ismerte fel döbbenten, hogy semmi sem lehet ragyogóbb ennél az imént látott boldogságnál.

Pedig Alízzal, ha úgy vesszük, éppen a gyerek miatt szakítottak. Egy idegen gyereke miatt. Egy idegen magzat miatt, akivel a barátnője – ördög tudja, hogyan – várandós lett.

* * *

Az ablakon túl hótól érintetlen déli falvak suhantak el. A hepe-hupás, kamionok súlya alatt széttrancsírozott aszfalt a beléfagyott tócsák jegétől csillámlott. Esteledett.

Nem vezetett se gyorsan, se lassan, és közben azon agyalt, hogy az élet egy ring. És előbb vagy utóbb beengedsz egy ütést. Ha Őfelsége, a Sors ellen bokszolsz, ez elkerülhetetlen, bármennyire is virtuóz módon próbálsz kitérni… Ez van, de amíg marad erőd, harcolnod kell tovább. Nincs más kiút. Ha leengeded a kezed, a sors azonnal sarokba szorít. Ott pedig nemes egyszerűséggel agyonver… Ez volt Andrij keresetlen filozófiája. A vallása. És abban is hitt, hogy ez a harc csak egyféleképpen érhet véget: hanyatt fekve a ring padlóján, hallgatva, ahogy a bíró számol: „Három... Kettő... Hátra! Három... Kettő... Hátra!”. És vagy felkelsz, és talpon maradsz még egy kicsit... vagy nem. De a sorsot legyőzni – Andrij vallása szerint – lehetetlen.

Egyelőre még állta az ütéseket. Még tartotta magát.

Azon az ismeretlen kislányon járt az esze. Ahogyan ma valami csodával határos módon erőt adott neki, hogy ne engedje le a kezét. Elképzelt egy szökőkutat a parkban egy nyári napon... Mellette egy játszótér, ahol a gyerekek örömkiáltásainak szakadatlan lármafolyama szétárad a levegőben, de korántsem bántóan, hanem kiegészítve a víz csobogását, a tócsákon megcsillanó napsugarakat és az apró vízcseppek szivárványos felhőjét. Ő pedig ott sétál a kőperem mentén, és kézen fogva vezeti a kislányt. Ugyanazt a szőke kislányt, a fülében az apró hallókészülékkel. A lányka valamit mesél, aminek se eleje, se vége. De Andrij nem a szavait figyeli, csak nézi őt, és arra gondol, milyen csodálatos. És mennyire hasonlít Alízra.

Vajon az a másik gyerek is hasonlítana Alízra? Az sem számít, hogy mennyire. De ha ezt a kislányt hasonlónak látta, akkor lehetséges, hogy Alíz gyermekében is felfedezne valamit? Eleve, miért gondolt eddig mindig úgy rá, mint egy idegenre? Hiszen Alízé. Nem elég ennyi? És nem lenne-e csodás így sétálni a parkban – közösen, együtt?

Eszébe jutott az első találkozásuk. Egy zsúfolt kis étteremben, ahol egyetlen szabad asztal sincs, még a bárpulthoz sem lehet odaférni. Odakint szakad az eső. Alíz füllent az adminisztrátornak, hogy őt várják, és átlibben a termen, szabad helyet keresve.

– Szia. Megmentesz egy bőrig ázott lányt? – és leül vele szemben.

Ő pontosan három másodperc hatásszünetet bírt tartani, majd a mély hangján azt felelte:

– Akár fel is melegíthetlek.

Alíz csodás, csilingelő nevetésre fakadt. Forralt bort rendelt. Andrij pedig elveszett a szemeiben, amelyek mintha csak ürügyet kerestek volna egy újabb nevetésre.

Néhány évvel korábban egy épp ilyen rámenős és gyönyörű nő ült le mellé Marseille-ben, és ő drágán megfizetett a jóhiszeműségéért. Nagyon drágán. De azon az esős estén Alízzal a legértékesebb dolog Andrij zsebében nem a pénztárcája tartalma volt, inkább maga a tárca, ezért úgy döntött, a kockázat nem olyan nagy. Ráadásul Alíz nyilvánvalóan nem volt olyan. Úgy tűnt, tényleg semmi más nem érdekli, csak a forralt bor és az, hogy felmelegedjen. A hihetetlen vonzerőt önkéntelenül, természetes módon sugározta magából, minden cél vagy szándék nélkül.

A viszonyuk viharos volt, néha talán túlságosan is. Az éjszakák, amiket veszekedéssel töltöttek, éppoly hangosak voltak, mint azok, amelyeken egymásban találtak menedéket. Igazából gyakran az egyik a másikba fordult át, és úgy tűnhetett, hogy ez a lüktetés mindkettőjüknek tökéletesen megfelelt. De Alíz túl gyakran játszadozott vele, ő pedig túl lobbanékony volt, és egy napon a veszekedés nem az ágyban végződött. Andrij valami ostoba késztetéstől vezetve, dühében odavetett valami bántót (mintha az is benne lett volna, hogy: „soha”), becsapta maga mögött az ajtót, és nem ment vissza.

Aznap este még hívta őt a lány, de Andrij nem vette fel.

Hetvenhét napig bírta. A hetvennyolcadik reggelen meggyőzte magát – ez a szám elég tiszteletre méltó ahhoz, hogy elhallgattassa az önérzetét. Arról nem is szólva, hogy hétfő volt. Márpedig, ha valaki új életet akar kezdeni, akkor a hétfők erre a legalkalmasabbak, leszámítva január elsejét. De mivel januárig még egy örökkévalóság volt hátra, fogta magát és felhívta.

Kiderült, hogy Alíz örül neki.

Még aznap összeköltöztek, és a viszonyuk még erőteljesebben lángolt fel. Az őrjítő szenvedély bámulatos és kimerítő napjai szinte egybefolytak, a köztes szünetekben mindketten munkába jártak, ahol legfőbb elfoglaltságként ürügyeket kerestek arra, hogy előbb eljöhessenek.

De aztán egy nap Alíz elváltozott arccal tért haza, és elővett egy ultrahang leletet. Várandós. Tizenharmadik hét. Az abortusz a tizenkettedik hétig engedélyezett. Andrij dühöngött, hogy az egész egyetlen héten múlott. Mi változhat egyetlen hét alatt? Alíz szomorúan magyarázta, hogy az orvosoknak nemcsak egy hét, hanem egyetlen nap is számít – a törvény az törvény.

Andrij elbarikádozta magát a hálószobában, igyekezve valahogy feldolgozni, hogy apa lesz, mert ettől úgy félt, akár a tűztől. A lány nem háborgatta, mert tudta, hogy időre van szüksége. Valószínűleg végül belenyugodott volna. Csakhogy azon az estén Andrij úgy döntött, megnyitja a telefonján a számológépet, és visszaszámlálja azt a tizenhárom hetet.

Az első nyári vasárnapon hagyta el őt – kilencvenhat nappal ezelőtt. Tizenhárom hét azonban csak kilencvenegy nap. Újraszámolta. Aztán még egyszer. Alíz azt mondta neki, az orvosoknál egyetlen nap is számít. De nála öt teljes ilyen nap jött ki... A gyerek nem lehet az övé.

Nem kizárt, hogy ezzel is megbékélt volna. Végül is, Andrij maga sem volt szent. De egy gondolat nem hagyta nyugodni: „Szombatonként cseréli az ágyneműt, és az ötödik nap a távozása után csütörtök volt. Tehát még csak ki sem cserélte...” Ettől elszorult a torka.

Most már egyetlen kép lebegett a szeme előtt: az ágyuk, benne Alíz, széttárva csinos lábait, melyek a hálószoba félhomályában olybá tűnnek, mintha elefántcsontból lennének kifaragva, s még valaki, zihálva, durván és mohón vonaglik a lepedőn, amelyen nemrégiben még Andrij aludt...

– Sejtettem – motyogta a számológépnek, anélkül, hogy igazán beismerte volna, legbelül mindig is számított valami hasonlóra Alíztól. Már az első találkozásuk óta, amely kísértetiesen emlékeztette őt egy marseille-i kalandra, képtelen volt elhinni, hogy a boldogság ilyen egyszerűen megadathat neki.

Pár perc alatt bepakolt katonai hátizsákjába. Java részt zokni, póló, egy váltás farmer és kapucnis pulcsi, meg a katonai kése. A többi már rajta volt. Alíz a vacsorát melegítette, és fel sem fogta, hogy a férfi elment. Talán becsapódott az ajtó. Vagy csak képzelődött... „Andrjusa, te vagy az?”

Hosszan várta a választ...

Most pedig, ahogy a lepusztult nyikolajevi autópálya kátyúit kerülgette, gondolatban ismét találkozott Alízzal és újraélte a kétszeri szakítás keserűségét. De a legfontosabb, hogy egy másodpercig újra belélegezte az összeköltözés édes hetei alatt tapasztalt eufóriát. Megint megrohanta az a semmihez sem hasonlíthatóan szédítő, abszolút boldogság.

Ekkor jutott eszébe: hiszen Alíz hívta!

Tegnap, három hónap alatt először hívta, és a lehető legrosszabbkor – azon az éjszakán, amikor Kijevből száguldott a beteg anyjához, kockáztatva, hogy lesodródik a rozoga útról. Nem vette fel. Mintha többször is próbálkozott volna, de amint elhallgatott a csengés, Andrij el is felejtette az egészet. Most sem jutott volna eszébe, ha gondolatai nem terelődnek a komor sírhalomról a rózsaszín pufikabátos kislányra. A ringből, ahol a tömeg rikoltozásának hangjaitól kísérve csépeli őt a Sors, egy parkba, ahol a szökőkút vízsugarain táncolt a szivárvány, s a lánya apró keze kapaszkodott a kezébe... Egyszerre csak, most először úgy érezte, képes lenne elfelejteni azt az idegent, aki megszentségtelenítette a selyemlepedőt, amely még őrizte Andrjuha testmelegét. Még arra is képes lenne, hogy belássa, maga is hibás, hiszen nem volt elég ereje ahhoz, hogy egyszerűen, emberi módon megbeszéljék a dolgot. Képes rá! Csak hadd sétáltassa egyszer kezén fogva a lányát, egy nyári parkban a szökőkút peremén. S hadd lépdeljen mellettük Alíz. A gyerek pedig... Ha már útban van erre a világra, mit számít...

Ez olyan meglepően meleg és sugárzó gondolat volt, hogy Andrij elhatározta: már holnap felkeresi Alízt. Végül is, ha hívta, biztosan neki is kellett valami.

De vajon mi? Mit akarhatott tőle a volt barátnője ilyen sürgősen az éjszaka közepén?

3. FEJEZET
Kiesés

A következő nap kora reggelén Andrij görnyedten gubbasztott egy széken Valerka irodájának sarkában, miközben a nyomozó épp kihallgatott egy tagot. Ez ugyanaz a Valerka volt, aki nem is olyan régen három vagy több évre bevarrhatta volna Andrijt. Ehelyett megmentette őt. Azóta Valerka Andrij legjobb barátja. Több annál – az egyetlen barátja.

– Andrij Olekszandrovics – fordult hozzá hivatalos hangon Valera, kizökkentve a gondolataiból. – Rögzíti?

– Természetesen – dörögte Andrij sietve, miközben a töltőtollával az üres jegyzettömbre bökött. – Rögzítem. Folytassa, Valerij Lvovics.

Aznap reggel Valerka egy Nixon gúnynevű egykori hírhedt tolvajt puhítgatott, akit ritkás, hátrafésült sérójával és kifinomult, már-már arisztokratikus vonásaival ősz, tiszteletreméltó nyugdíjasnak gondolhattak volna. Annál vadabbul hatottak az arcán kívül, az egész testét beborító tetoválások: idomtalan gyűrűk, a kézfeje bütykein valamiféle szimbólumok, amik azt jelzik, hogy raboskodott. Jobb csuklóján egy elég aprólékosan kidolgozott pók, mintha az inge ujja felé araszolt volna, a balon pedig egy macskakoponya látszott, foga között két kulccsal. Ilyetén módon kidekorálva, minden erejével próbálta egy törvénytisztelő nyugdíjas látszatát kelteni, ami Valerkát felettébb szórakoztatta; olyannyira, hogy az élvezettől időnként kissé megemelkedett a székén.

– Nem lenne miért visszatérnem a régi dolgokhoz, Valerij Lvovics – győzködte bársonyos hangon Nixon a nyomozót, a fejét csóválva. – Nincs benne ráció.

– Nocsak! „Nincs benne ráció, Valerij Lvovics!” Mi történt a börtönszlenggel? Hová lett a „gőzöm sincs, góré” hablaty? Nem illik ez hozzád, Mikola Olekszandrovics!

Valerka cinkos pillantást vetett Andrjuhára, de az csak szórakozottan járatta a tekintetét az irodán.

Egyébként Valerkának köszönhette, hogy felvették a rendőrséghez bűnözői magatartás-szakértőnek. Egyelőre csak külsősként – az olyanokat, mint ő, nem szívesen vették állományba… Így Valerka bizonyára arra számított, hogy Andrij most árgus szemekkel figyel, hallgatja, mit mond Nixon, és ami még fontosabb, hogyan… De ebben a konkrét esetben teljesen felesleges volt figyelni. Egyedül az érdekelte Andrijt, hogy hányszor vakarózik a Nixon gúnynevű egykori besurranó tolvaj. Amikor látta, hogy a férfi erőteljesen megdörzsöli az egyik csuklóját, gondolatban számolt: „hét”.

– Én, Valerij Lvovics, már régen nem „hablatyolok” – biztosította angyali ábrázattal Nixon, és még a csuklóján díszelgő macskakoponya is, mintha szégyenlősen lehajtotta volna a fejét. – Beszélgetek. Néha társalogni is szoktam. A „hablatynak” pedig vége.

– Szóval, nem te rámoltad ki azokat a lakásokat? – hajolt közelebb hozzá Valera, és fojtott hangon folytatta. – Akkor ki?

Nixon megvonta a vállát, majd a cipője talpával végigdörzsölte a sípcsontját. Andrij ezt is észrevette, és egy cifra gótikus nyolcast kezdett firkálni a jegyzetfüzetébe.

– Hosszabb ideje már, hogy visszavonult, Mikola Olekszandrovics? – kérdezte gúnyosan Valera.

– Leszámoltam a múlttal – pontosította Nixon. – Amióta kijöttem, végleg.

– Aztán miért? Nem divat már a fekete arcpakolás?

– Az ilyesmi csak az ostobák kitalációja.

Váratlanul rázendített egy szimfonikus zenekar hegedűszekciója, baljós és misztikus feszültséget árasztva szét a helyiségben – Andrij telefonja Wagner híres „Valkűrök lovaglását” játszotta. Valera rosszalló pillantást vetett rá. Andrij zavartan elnézést mormolt. A hívó ismeretlen... Sietve elutasította a hívást, de a hegedűsök újrakezdték, így ki kellett kapcsolnia a készüléket. Nixon a pillanatnyi zavart kihasználva dühödten vakarózott – Andrij ezt is észrevette. Mialatt azon töprengett, ki hívhatta, rajzolt a füzetébe egy kilencest.

– Mit is mondtál a szegénységről? – Valerka úgy tett, mintha próbálná felidézni. – Nem volt elég pénzed, és… folytasd csak, folytasd!

– Csak az ostobák – ismételte Nixon, és felmutatta a tetovált csuklóját. – Nézze, a kis pók lefelé mászik. Ez a tetoválás azt jelenti, hogy a tolvajélet már a múlté.

– Ha így feltartod, lefelé mászik – bólintott Valera. – De ha leengeded a kezed, akkor már felfelé. Jó helyet választottál neki, Mikola Olekszandrovics.

Nixon széttárta a karját, aztán úgy tett, mintha megigazítaná a haját, de közben erősen belemart a bőrébe.

– Tíz – mondta Andrij félhangosan, és a térdére csapva felállt. – Elég a cirkuszból, bár meg kell hagyni, érdekes volt. Kér egy almát?

Előhúzott egy almát a hátizsákjából, és letette az asztalra, az értetlenül pislogó Nixon elé.

– Bátran helyezd előzetesbe, Valera. És rögtön küldesd laborvizsgálatra. Drogfüggő! Beszél veled, de közben már „másutt jár”. Rendszeresen kell neki az adagja, de a nyugdíja nem elég rá. Itt a motiváció. Így van, Mikola Olekszandrovics? Rajta, Valera, vess véget ennek, én odakint várok.

Andrijnek nagy szüksége volt rá, hogy beszéljen vele, mert Valerkán kívül a ringnek a felé eső sarkában már senki sem maradt. Egész reggel a kételyek emésztették: készen áll-e az apaságra? És még inkább: képes lesz-e felnevelni egy gyereket, aki vér szerint nem az övé? El tudja-e felejteni ezt a tényt, vagy a gondolat, hogy egy idegen férfi volt az ágyukban, minden alkalommal kísérteni fogja, amikor átölelné Alízt? Ami azt illeti, valóban, Andrij hajlamos volt túlbonyolítani a dolgokat. És most rettentő nagy szüksége volt Valerka tanácsára.

– Nem is vagy olyan hülye, mint amilyennek látszol – sziszegte halkan Nixon, mintha mindjárt epét köpne a padlóra.

– Maga viszont pontosan olyan, mint amilyennek kinéz – vágott vissza higgadtan Andrij. – De az almát csak vegye el. A vizsgálati fogdában, ha jól tudom, ilyet nem adnak.

– Olcsó svindli! – kiáltotta dühösen Nixon, kis híján felpattanva a székből. – Egy túróst tudnak bizonyítani!

– Nyugi-nyugi, Mikola Olekszandrovics! – Valera arcán széles mosoly terült el. – Ilyen tisztességes ember, és börtönstílusban kezd beszélni. Hogy is mondta Lermontov? „Ne majrézz, tesa, minden sínen van”? Vagy az Blok volt?

Valera jóízűen felnevetett a saját poénján. Andrij csak bólintott, fogta a kabátját, és az ajtóhoz indult. Nixon utánanézett, majd ropogva megmozgatta a nyakát. A gallérja alól előkandikált egy tetovált késmarkolat. És amikor Andrij már a kilincsért nyúlt, Nixon felkapta az asztalról az almát, és pontosan a fejéhez vágta. Valerkának nem jutott másra ideje, csak hogy eltátsa a száját.

Az alma szétrobbant, lédús húsa beterítette Andrij haját. Ő összerándult, és meglepetésében leguggolt. Az ütés fájó zengést váltott ki a fejében. A tarkójához kapott, majd zavartan nézte a tenyerét, vért keresve rajta. Az ujjait az orrához emelte és megszagolta. Nixon nem bírta tovább, és idióta, gonosz nevetésben tört ki.

– Nixon! – mordult rá Valera, és a fiókba nyúlt, ahol a bilincset tartotta.

Ebben a pillanatban Andrij rávetette magát a tolvajra, és ujjait annak a torkára fonta.

– Andrjuha! – Valera arcán rémület suhant át, ahogy átmászott az asztalon, és megragadta barátja karját. – Andrjuha, ne merészeld! Hallasz engem?! Andrij! Andrjusa, kérlek!

De Andrjuha szeme olyan volt, mint az üveggyöngyök a természetrajzi múzeum kitömött farkasának szeme helyén, és értelemből sem lehetett bennük, ennél többet felfedezni. Csak a nyaka feszült meg az erőlködéstől. A tolvaj halkan hörgött, és tehetetlenül csapkodta Andrjuha csuklóját.

– Így megfojtod! – harsogta határozottan Valera, sikertelenül próbálva lefejteni a vasmarkokat az öreg nyakáról, miközben annak az arca egyre jobban elkékült. – Hallasz te engem?! Andrij! Én vagyok, Valerka!

Andrjuha egyszer csak megrázkódott, mintha álomból ébredne, és a keze elernyedt. A tolvaj sípolva levegőt vett, és öregesen harákolni kezdett.

– Megint? – kérdezte Valerka szemrehányás nélkül. – Újabb „kiesés”?

Andrij zavartan beletörölte kezét a farmerjába. – Minden rendben van – mondta Valerkának, majd elindult a kijárat felé anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna Nixonra.

* * *

Valerka tíz perccel később futott ki a tornácra, menet közben rángatva magára a kabátját.

– Hogy vagy, Andrjuha? Minden rendben?

– Megvagyok. A kis görény...

– Ne felejtsd, hogy a fél életét rács mögött töltötte!

– Pont erről beszélek: hogyan lesz valakiből ilyen görény, hogy a fél életét börtönben töltse?

– Minden ember más – Valera bölcselkedve vállat vont.

– Az emberek éppenhogy egyformák. Kezdetben. Egyformán elbűvölő, rózsaszín csecsemők. Csak aztán van, aki úgy érzi, átlépheti a határt és van, aki nem.

– Hát, tudod... Egyszer te is majdnem elkaszáltad magad a kétszázhatvanharmadik paragrafus alapján. Ha akkor egy kicsit tovább tart a „tudat kiesésed”, szándékos emberölés lett volna belőle. Súlyosbító körülményekkel.

– Csakhogy én itt vagyok, Valera, míg a tetovált barátunk amott. Mindenféle ha nélkül.

– Az ínség és a börtön... Magad is ismered a mondást. Mindegy, kit érdekel! – Valerka barátságosan vállon veregette Andrijt. – Gyorsan valld be, hogyan ismerted ki Nixont, aztán én rohanok.

– Pár perc alatt tízszer megvakarta magát – vont vállat Andrij. – Az opiátoktól. Vagy ruhatetvektől...

– Opiátok, az opiátoktól... Ma a környékbeli dílerek körmére nézünk, megtudjuk, kinél vásárol... Egyébként ékszerek is eltűntek, szerintem ott bukkannak majd fel. Mégis miből gondoltad?

– Te szemtől szembe vizsgálgattad őt, mint aki a velejéig tolvaj. Valóban az is volt egész életében. Én viszont megfordítottam a helyzetet. Minél jobban fitogtatja valaki az erejét, annál gyengébb valójában. Amennyire igyekszel bátornak tűnni, épp annyira vagy gyáva. Mint egy dobókocka: a hatossal szemben mindig az egyes van, ötössel szemben kettes... Nixon pedig lényegében minden mozdulatával azt kürtöli szét, hogy szabad, független, és köp minden szabályra. Akkor mi is van a túloldalon?

– Az egyes! – vigyorgott Valera.

– Pontosan. Függőség. És nyomor.

– Ügyes fiú! – Valerka elismerően a vállára csapott. – Még egy kérés: ne fojtogass több gyanúsítottat, jó? Rég nem veszítetted el így a fejed... Na, én rohanok!

– Hova rohansz?! – kapott észbe Andrij. – Meg kell valamit tanácskoznom veled!

– Egy óra múlva a helyemen leszek, majd akkor megbeszéljük! Amúgy derék dolog, hogy máris munkába álltál! Nem szabad egyedül maradni a bánattal... Na jó, Andrjuha, tényleg rohanok! Ha végeztem, hívlak!

Elsietett, a hóna alá szorítva bőr irattáskáját, amit Andrjuha magában csak „zsarutáskának” hívott.

* * *

Az időjárás meglepően napos és békés volt. A tetőkről olvadó hólé csöpögött, és a csalóka olvadástól megtévesztett madarak torkuk szakadtából hirdették a tavaszt, mintha nem lenne hátra az új évig, vagyis januárig három hét. Narancssárga mellényes emberek lapátjaikkal nagy zajjal kaparták a járdát. Andrij nagyjából úgy is tudta, mit mondana Valera. Egyszerűen csak hiányzott egy kis támogatás, ennyi az egész... Valaki, aki kimondja: „Rajta, hívd fel, ne totojázz!” És Valerka pontosan ezt mondaná.

– Hívd fel, ne totojázz! – mondta ki magának Andrij és elővette a telefont.

Egy ideig szugerálta a kijelzőt. Hogyan kezdje? Egyszerűen: „Te hívtál?” Vagy inkább: „Hogy vagy?”... Mennyi idő telt el? Majdnem három hónap. Vajon miért hívta? Bár, végül is mindegy! „Bocsáss meg!” – ezzel kell kezdenie! És le van tojva, hogy hányadik napon és ki járt ott nála – nem lett volna szabad így eljönnie. Szó szerint „elmenekülni” – erre nem lehet azt mondani, hogy „eljött” vagy „szakított”... Vagy akár azt, hogy otthagyta a lányt – ez sem igaz. „Menekült” – ez rá a jó szó. De ha Alíz hajlandó újrakezdeni, minden másképp lesz.

„Több ajtócsapkodás nem lesz, az biztos” – ígérte magának Andrij. Arra gondolt, hogy hitelre vehetne egy lakást. Amúgy, ha eladná az anyja lakását, az elég lenne önerőnek... Hogy ne albérlet legyen... Mikorra van kiírva? Mostanra úgy hat hónapos lehet?

Végül mély levegőt vett. Felidézte a hallókészülékes kislányt... Aztán megnyomta a hívás gombot.

A szíve a torkában dobogott, hogy szinte az ádámcsutkája is belerándult. Kicsöngött. Hét... Nyolc... Kilenc... Semmi, a hívás megszakadt. Andrij csalódottan engedte le a telefont. Nem hallotta meg? Nem tud beszélni? Vagy egyszerűen nem vette fel, ahogy annak idején ő sem? És most mit tegyen?

Hirtelen felharsantak Wagner hegedűi. Összerezzent, és gyorsan megnyomta a „fogadás” gombot.

– Halló!

– Jó reggelt! – férfihang volt. Andrij összezavarodott, és a kijelzőre pillantott. Furcsa: Alíz számáról hívták.

– Reggelt... – válaszolta bizonytalanul. –

– Andrij... Bocsásson meg, nem tudom az apai nevét...

– Gajszter – segített gépiesen. – Ami azt illeti, Alízt hívtam... Alíz Bojkót.

– Így történt. Mondja, kije Ön Alíz Romanovnának?

– Hogyhogy… kije? Ez az ő száma, nem az öné. Maga kicsoda?

– Nyikityuk nyomozó, Dnyeperi Kerületi Rendőrkapitányság... – zengte tompán a közönyös hang. – Próbáltam ma hívni, de nem vette fel...

Már azelőtt mindent értett, mielőtt a férfi nyomozóként mutatkozott be. Abban a pillanatban felfogta, amikor Alíz hangja helyett egy idegen hang recsegett a telefonból. Értette, de mégis feltette a kérdést, mert makacsul kapaszkodott az egyetlen megmaradt reménysugárba, bármilyen képtelen és buta is volt az:

– Mi történt, ellopták a telefonját?

– Nem. Haláleset miatt indítottunk nyomozást.

– Milyen haláleset? Nem képes rendesen elmagyarázni?!

– Alíz Romanovna Bojkó halála ügyében – felelte egykedvűen a nyomozó. – 1994-es születésű...

Úgy érezte, a lába alól eltűnt a betonfödém, és nagy sebességgel zuhan valahova lefelé.

– Mikor? – préselte ki magából André.

– Múlt éjjel... Jöjjön be hozzánk, Andrij Gajszter. Beszélgessünk!

4. FEJEZET
Valaki bajba kerül

Esteledett. A súlyos hófelhők miatt a szokottnál korábban kezdett aláereszkedni a nedves szürkület. Apró hópelyhek törekedtek lefelé magányos ejtőernyősök módjára. Hamarosan több lesz belőlük. Hamarosan légió számra zuhognak majd alá az égből. És reggelre e fehér sereg maga alá temeti majd a bájos Testvérkert nevet viselő nagyközség összes mocskát.

Márpedig Testvérkert mocskos volt. A barátságtalan és az elhagyatott házak miatt kongó utcái éppúgy, mint lakóinak gondolatai és tettei. A hó megbízhatóan elfedte a mocskot, megindító, már-már gyermeki tisztaság megtévesztő benyomását keltve, eltörölni azonban mégsem tudta azt. Így történhetett, hogy itt senki sem várta különösebben a tavaszt. Az olyan éjjeleken, mint az elkövetkező, senki sem bízott igazán a tavaszban.

– Itt várj, anya mindjárt jön – mondta az Ismeretlen Bácsi a kislánynak.

Lehajolt, hogy elcsípje a tekintetét. A kislány tágra nyílt szemekkel bámulta az alkonyi ködben a távoli cukorgyár kéményén villogó piros fényt, és mást észre sem vett maga körül. Még az sem volt világos, hallja-e egyáltalán a férfit.

– Tetszik, ugye? – kérdezte az Ismeretlen Bácsi. – Tetszik Neked az ilyesmi?

A kislány nem felelt.

– Hát, mindegy... – mondta bizonytalanul. – Akkor én megyek...

Azzal elengedte a kislány kezét. De a gyermek erre rá sem hederített, elragadtatva bámulta tovább a messzi fényt. Az Ismeretlen Bácsi pedig magára hagyta őt.

A kislány csak állt, és figyelt. A piros jelzőfény megbabonázta. Olyan egyenletesen, olyan ritmikusan, olyan kiszámíthatóan villogott. Vonzotta őt. Maga sem vette észre, mikor tette meg az első lépést. Amikor eszébe jutott anyja tiltása, hogy el ne hagyja az udvart, de az udvar már messze mögötte volt. A kis fény viszont... Néha úgy tűnt, megérintheti a kezével, máskor úgy, hogy távol van, mint a csillagok, de egy valami biztos volt: oda kell jutnia. Előfordult, hogy megbotlott, és ilyenkor szem elől tévesztette. Ilyenkor a következő történt:

minden, amit látott, hirtelen egyformán közelinek tűnt és síkszerűvé vált, mintha egy hatalmas fénykép állta volna az útját. Minden, amit hallott, egyformán hangos volt. A leggyötrelmesebbnek azonban az hatott, hogy a szűnni nem akaró kakofóniába belekeveredtek a saját gondolatai, amiket képtelen volt megkülönböztetni a valódi hangoktól. Ilyenkor ujjaival önkéntelenül hozzáért a pici hallókészülékhez, de kivennie nem lett volna értelme. A jelenség forrása nem a hangokból eredt. Ő maga volt a forrásuk.

„Fejlődési sajátosságok” – ez a kifejezés porosodott valahol az emlékezete bugyraiban, de a kislány nem tartotta magát sajátságosnak. Nem volt összehasonlítási alapja. Nem tudta, hogy más gyerekek másképp látják-e a világot. A valóság nem veti ki őket magából, nem válik lapossá, sem azonos erejű hangok zűrzavarává. De tudta, hogyan küzdje le mindezt.

Amint a világ térfogatát veszítette, lapos felszínére taszítva ki őt, megtorpant, szemmagasságba emelte a kezeit, és ritmikusan tapsolt.

Csatt! Csatt-csatt!

A távoli hangok hirtelen elkülönültek a közeliektől, a halkak a hangosaktól, a valóság visszanyerte az alakját, és újra „bekapcsolódott” ebbe a világba. Immár belülről.

Csatt! Csatt-csatt!

A villogó piros fényt is könnyű volt már felfedezni, és tovább indulni a település szélén álló cukorgyár felé.

Csatt! Csatt-csatt!

A kislányt Nádjának hívták.

Amikor a sötétség teljesen bebugyolálta Testvérkertet, és az esti levegő – közelgő hóvihart várva – mozdulatlanná dermedt, Nádja megérkezett az öreg cukorgyárhoz. A gyár területe úgy hatolt be a településbe, ahogy egy sziklás földnyelv terpeszkedik az óceánba. Azt beszélik, jóformán együtt épült a településsel – vagy éppenséggel a település épült a gyár miatt. A cukorgyár volt a város szíve és lelke, minden érte volt, és körülötte forgott. De mára senki sem maradt, aki emlékezett volna azokra az időkre. A cukorgyár régóta nem működött már. Az más kérdés, hogy nemrég elhatározták, újranyitják. Már felújították, az áramszolgáltatást is helyreállították, csak a berendezést kellett leszállítani. Valójában a gyárkémény tetején felragyogó vörös jelzőfény jelentette az előhírnökét ennek az újjászületésnek, mely azzal kecsegtetett, hogy nemcsak a kimúlt épületbe, hanem a haldokló településbe is új életet lehel. A legfontosabb pedig, hogy a cukorgyár azt ígérte, értelemmel tölti meg ezt az új életet.

Amit azonban sem a kisváros lakói, sem a különleges kislány nem tudtak: a cukorgyár falai között ekkorra megtelepedett a gonosz.

Ha a kaputól – amelynél most éppen Nádja állt – egyenesen elindulnának a sárgásan derengő ajtónyílás felé, és onnan nem a gyárcsarnokba, hanem lefelé, a lépcsőkön, akkor egy félhomályos pincehelyiségben találnák magukat. Ennek közepén volt egy régóta szárazon álló szennyvízgyűjtő akna, amely leginkább egy különös medencére emlékeztetett. Túl kicsi és túl mély – mintha egy toronyugrásért rajongó ember építette volna, aki ugyanakkor gyűlöl úszni... Az akna legalján pedig, a falakból két, egy méternél nagyobb átmérőjű cső kandikált elő, akár éhes óriásférgek ormánya. Mindkét cső meredek lejtéssel vezetett, a település alatt húzódó, elhagyatott kőfejtő-labirintusba. Egykoron, amikor még cukorrépák zörömböltek végig a fémcsúszdákon, és a helyet szinte tapintható bűzfüggöny lengte be, ezek az ormányok ontották magukból a hulladékot egyenesen a katakombákba. Azonban sok-sok éve nem járta át őket más, csak a falaikat borító rozsda.

Ezen a napon azonban fény szivárgott a csövekből.

Ha pedig valaki benézett volna az egyikbe, rögtön magán érezhette volna az odalent várakozó Bestia hideg, könyörtelen tekintetét.

5. FEJEZET
A kettes számú végzetes hiba

Andrij, Nikityuk nyomozó poros irodájában ült. A sarokban felstócolt akták, három özönvíz előtti monitor lent a padlón, három sorban üres polcok, kopott, foszló székek… Az ember azt hihette volna, hogy a kerületi rendőrkapitányság dolgozói elfelejtették, merre van a szeméttelep. De persze, nem így történt… A reformok ide egyelőre mindössze két viszonylag új számítógép formájában jutottak el, ugyanakkor a régi lomok leselejtezése bonyolult bürokratikus rituálé volt, így minden várta a maga idejét… Az újholdat talán, vagy ki tudja, mi mást…

A hulladékhalom közepette ott árválkodott egy kopott íróasztal. Ott görnyedt a monitor előtt Nikityuk nyomozó, egy sovány, elgyötört arcú férfi, és szinte elviselhetetlen lassúsággal, egyetlen ujjal pötyögött valamit a koszos billentyűzeten.

– Akkor, hát… – vetett egy pillantást a képernyőre. – 23:47-től kezdve négyszer hívta önt. Így van?

– Valószínűleg. Nem számoltam.

– Mi okból?

– Honnan tudhatnám… Nem vettem fel.

– Miért?

– Vezettem. Úton voltam… – Elgondolkodott, kell-e részleteznie, hová tartott, végül csak annyit mondott: – Temetésre.

– Miért pont önnek telefonált, ha azt állítja, hogy régóta nem tartják a kapcsolatot?

– Fogalmam sincs! Azóta nem beszéltünk. Egyáltalán.

– Csak, hát, úgy áll a dolog, hogy egy lány felhívja az volt barátját, akivel amúgy nem tartja a kapcsolatot, tíz perccel később pedig… – a nyomozó egy hurkot rajzolt a levegőbe a nyaka körül.

Andrij mélyet sóhajtott, és összeráncolta a homlokát. Nikityuk ismét a monitorra révedt. Andrijnek az a képzete támadt, hogy valami személyes dolgot néz kettejükről. Fotókat, beszélgetések leiratát… Egy idegen férfit az ő lepedőjükön… Természetesen, semmi ehhez fogható nem volt és nem is lehetett a nyomozó képernyőjén, de Andrij már jócskán szabadjára engedte a képzeletét. Kellemetlen érzés lett rajta úrrá. Mintha valaki hideg, nyirkos tenyérrel szorongatná a kezét… A nyomozó végül lehajolt, matatni kezdett az asztalfiókban. Elővett onnan valamit, és az ölében pakolászta.

– Rajta… Nézze meg! – motyogta közönyösen. – Felismer valakit?

Az asztalon fényképek terültek el szétszórva, és a nyomozó azonnal Andrij arcát kezdte fürkészni.

Andrjuha vonásai teljesen szenvtelenek maradtak, csak a füle vörösödött el hirtelen. A tekintete lassan siklott egyik képről a másikra, aztán ugyanolyan nyugodtan végigmérte a nyomozó könyökét az asztalon, a kissé zsíros öltönyanyagot, a simára borotvált állat, végül találkozott Nikityuk éber pillantásával.

– Te utolsó ganéj… – mondta halkan Andrij.

A fotó a lányról már a hullaházban készült. A pofátlan fényképész úgy választott nézőpontot, hogy látszódjanak a formás mellek és a patológus durva vágása közöttük. Még halálában is gyönyörű volt… Ha nem lett volna az a torz, lila véraláfutás a nyakán…

– Elnézést kérek… – vont vállat a nyomozó, és újra egy kupacba rendezte a fotókat. – Látnom kellett a reakcióját. Előfordulhatnak különböző esetek. Akár szándékos rábeszélés is…

– Láttad? – szűrte a fogai között Andrij.

Elfordult. A kezei alig észrevehetően remegtek, és a nyomozó tekintete egy ideig ezekre szegeződött.

– Több kérdésem nincs, mondhatni… – szögezte le Nikityuk. – Nem autóval jött? Mert akkor nem árthat egy kicsi… tudja, ahogy mondják, idegnyugtatónak…

Egy üveg vodkát halászott elő az asztalfiókból. Egy pillanattal később gondosan belefújt egy kétes tisztaságú pohárba, és a válaszra sem várva töltött bele úgy egy ujjnyit.

– Nem iszom.

– Persze, arról nem is volt szó! Csak egy kortyot… Falfehér lett… Még egyszer elnézését kérem.

Andrij félbeszakította a locsogását, szó nélkül kiürítve a poharat.

– Még egyet? – kérdezte Nikityuk.

Andrij megrázta a fejét.

– Senki sem fenyegette őt? – kérdezte óvatosan a nyomozó, miközben biztonságba helyezte az üveget. – Esetleg hívásokkal zaklatták, vagy… Tudja, lehetnek az embernek adósságai is…

– Honnan kéne tudnom?! – kérdezte rekedten Andrij, még mindig grimaszolva a vodka égető érzésétől. – Már a tizedik alkalommal mondom…

– Értem… De hogy csak úgy a nyaka köré… – Nyikityuk megérintette a saját nyakát. – Egy hosszabbító zsinórjával…

Andrij ránézett, és a férfi elhallgatott.

– Bocsánat – mondta közömbösen. – Úgy értem, az ember nem hoz egyszerűen ilyen döntést, minden előzmény nélkül…

– Nem is volt ott semmi egyszerű… – vont vállat Andrij. – Alíz nagyon heves vérmérsékletű. Volt… Mondhatni, hisztériára hajlamos. Habár ki sejthette, hogy idáig fajul…

– Főleg, ha figyelembe vesszük az állapotát! – bólogatott a nyomozó. – Ez már nem is csak öngyilkosság! Ez már, hát, úgymond, kettő az egyben!

Andrij agyában azonnal felvillant a nyomozó szójátékának jelentése, de próbálta elfojtani, a légzésére koncentrálva. Nem hiányzott, hogy a rendőrségen támadjon rá valakire… A keze ökölbe szorult. Az ujjpercei belereccsentek. Nikityuk egy gyors pillantást vetett rá, és Andrij megértette, hogy ez a harsány cinizmus megint szándékos volt. Vagyis komolyan gyanúsítják.

– Mondhatni, nemcsak a saját életéről döntött… – tette hozzá a nyomozó, figyelve Andrij reakcióját.

Az viszont üres tekintettel fixírozta a falat.

– Kész csoda, hogy az apja a másik szobából meghallotta, ahogy feldőlt a sámlija… – folytatta lassan Nikityuk. Még mindig szenvtelen, kígyó tekintettel méregette Andrijt. – Mert a helyzet az, hogy már az intenzív osztályon halt meg.

– És a gyerek? – kérdezte Andij alig mozduló ajkakkal. – Mi van a gyerekkel?

– Szóval maga tudott róla? Hogy terhes volt. Mert még korai szakaszában volt, és ha jól értem, nem tartották a kapcsolatot. Vagy a gyerek épp megelőzte a szakítást?

Andrij hirtelen felállt, és csípőjével az asztalra nehezedve könnyedén a falhoz szorította a nyomozót. Az ijedten ragadta meg az asztal szélét, éppolyan hatékonysággal, mintha egy vonatot próbálna megállítani, így az asztallap fájdalmasan feszült a bordái alá.

– Elég szűkös itt a hely – mondta halkan Andrij. – Már elnézést – és nagyobbat taszajtott rajta.

– Kimentették a magzatot! – nyögte ki Nikityuk. – Csillapodjon! Mesterségesen lélegeztetik. Mindjárt eltöri… a bordáimat…

– Melyik kórház?

– A kettes gyermekkórházban… De az orvosok szerint kevés az esélye. Nem fogja túlélni.

Andrij mély, gyászos nyögéssel felkapta a fényképeket, és dühödten a falhoz vágta azokat. A képek, mint nagyra nőtt lepkék, csökönyösen repültek szét a szoba minden irányába, majd landoltak itt és amott. Távolabbról úgy tűnhetett, hogy a fotón csupán egy szép lány látható. Egy nagyon szép és nagyon fiatal lány… És valaki megörökítette, amint mélyen alszik.

* * *

Andrij 2014-ben tért vissza Afganisztánból. Egy hűvös márciusi reggelen lépett ki a Korzika szigetén lévő calvi támaszpontjuk kapuján. Zubbonyán csillogtak a különféle rangjelzések, felvarrók és kitüntetések, minden vagyona belefért egyetlen katonai hátizsákba, és a jövőjére vonatkozó tervek csak két pontot tartalmaztak: eljutni Marseille-be, majd onnan vonattal Aubagne-ba. Aubagne-ban volt az Idegenlégió főhadiszállása – ott kezdődött minden, és ott is kellett befejeződnie. A továbbiak helyén egy nagy, bizonytalan űr tátongott. Alighanem lehetett volna hangzatosan úgy fogalmazni, hogy „nyitva áll előtte az egész világ”, de valójában ugyanígy nyitva áll a világ egy ejtőernyős előtt az ugrás pillanatában, de azután, hiába is szépítjük, csak lefelé tud zuhanni. Aztán ideális esetben nem töri össze magát… Andrijra nem várt se több, se kevesebb, mint hogy új értelmet találjon az életének. Ezzel pedig volt egy kis gond.

Arról van szó, ami néhány hónappal korábban Afganisztánban történt. Valami olyan, amitől Andrjuha életcéljai kezdtek megcsappanni. Bár még nem vallotta be magának, napról napra tovább rombolta benne az élni akarást. Ez a fogyatkozás leginkább egy mellkas tájéki üresség érzésében nyilvánult meg.

Aznap, kifogástalanul vasalt egyenruhában betért egy apró marseille-i kávézóba, hogy igyon egy kávét és talán egyen is valamit. Ott találkozott ezzel az ismeretlen nővel. Az ablak melletti asztalnál ült a tavaszi napfény lágy sugaraitól megvilágítva, és az egyetlen pillantás, amit a széles vállú légionáriusra vetett, egyértelmű érdeklődést fejezett ki. Olyan figyelmes és határozott pillantás, mintha a lány értene a légiós rangjelzésekhez. Mintha pontosan tudná, mennyi vért és verejtéket jelent minden egyes stráf… És bizonyos értelemben tényleg tudta.

Például azok a kis ezüstös „szárnyak” a mellkas jobb oldalán, amelyek három napon belüli tíz ejtőernyős ugrást (plusz évente legalább még tízet) és teljes felszerelésben vízre érkezést jelentettek (amikor az embernek gyorsan ki kell csusszannia a hevederből, mielőtt a zsinórokba gabalyodva megfulladna), továbbá éjszakai bevetéseket és azt, hogy képes menetfelszerelésben, fegyveresen partra úszni – mindez a nő számára is jelentett valamit. Mégpedig: potya zsetont. Nagyobb fizetést, mint azoké, akik nem hordtak ilyen jelvényt. Egy kissé jobban kitömött prédát.

Szóval, Andrij megszívta. Nem meglepő olyan fickó esetében, akit a mellkas tájéki üresség érzése kínoz.

Másnap, amikor civil ruhában kilépett az aubagne-i főhadiszállásról, a tervei ismét csupán két pontra szűkültek. A kettes számú: visszatérni Marseille-be, ugyanahhoz a lányhoz. Ami pedig az elsőt illeti, Andrij első útja a bankba vezetett, és az utolsó centig felvette a fizetését – négy kilónyi pénzt, ötven eurós bankjegykötegekben. Kétszázezret meg az aprót. Mindenét, amije volt.

Úgy tűnt, végre az élet napos oldalán jár, és határozottan törhet tovább, előre, mígnem minden megváltozott úgy két hónappal később, amikor a nő szájából elhangzott a szentségtörő „köztünk mindennek vége” mondat. Egy meleg májusi estén Andrij elhagyta a touloni Cote d’Azur-ön fekvő, pazarul berendezett tengerparti lakásukat. A vállán ugyanaz a katonai hátizsák, csak most négy kilóval könnyebben. Amúgy a szakítás miatt érzett fájdalma olyan nagy volt, hogy emellett a pénzbeli vesztesége fel sem rémlett. Az elválás maga szakította darabokra. Még egyszer visszapillantva megszentelt családi fészkük ablakaira, hosszú évek után kimondta a mondatot, amelyet még iskolásként mantraként ismételgetett, hogy elhatárolódjon a valóságtól:

– Letojom, fátylat rá! – vetette oda hamis lelkesedéssel az ablakból kiszűrődő hideg fénynek. Majd határozott léptekkel elsétált, anélkül, hogy élete tervének akár egyetlen pontja is megmaradt volna.

Kijevbe visszatérve, azonnal csatlakozott az első útjába kerülő önkéntes zászlóaljhoz. A felismerés, hogy ismét valami igazán fontosat tesz, új erőt adott neki. Egy évvel később megsebesült, és már nem tért vissza a frontra – az „önkéntharc”-os korszaka véget ért. A fegyveres erőkhöz nem vették be: nem ment át az orvosi vizsgálaton, elbukott a pszichológusnál. Így újra civilben találta magát, és gyorsan alámerült abba a bizonyos viszkózus állapotba, amikor a világ körülöttünk nemcsak értelmetlennek tűnik, hanem olyan, mintha csak egy minta lenne a tapétán.

Ezután kezdődtek a „kiesések”.

Ha Kijev központjában szembejött vele egy hidzsábos lány, azonnal kizökkent a valóságból. Máris érezte a homokot a fogai között, az égett szagot és a fegyverolaj illatát, és nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy egyszerre van két helyen. A kínai tűzijátékok sivításában kétségbeesett kiáltást vélt hallani: „Feküdj!”, és néhányszor nem tudott ellenállni az erős késztetésnek, hogy hasra vágja magát az aszfalton, holott az agya egy részével érzékelte, hol van és mi történik körülötte... A „kiesések” egyre gyakoribbak lettek, és egyre nehezebben tudta uralni a tetteit. A legrosszabb pedig az volt, hogy ezek után elárasztották az emlékek – mégpedig élesen, tele hangokkal, szagokkal, a szél érintésével az arcán és a katonai bakancstól elfáradt lába fájdalmával. Ezek az emlékek mindig ugyanarra a helyre vezették vissza – egy egyszerű, szűk utcácskába az agyagházak között, egy kis afgán faluban, valahol a Pandzsír-völgyben. Belépett az egyik ház félhomályába, vállát a fegyver tusának szorítva, a tekintete és az irányzék eggyé váltak…

Amikor ez a jelenet felszínre tört az emlékeiből, az üresség érzése a mellkasában elviselhetetlenné vált, és Andrij ivott, hogy legalább egy kicsit elfojtsa. Anélkül, hogy észrevette volna, a világa beszűkült egészen a sörösdoboz aljáig. Aztán megjelent Valerka.

Valerka volt a nyomozó Andrij ügyében, mikor is Andrij nyakig ült a szarban. Az alábbi dolgot követte el:

Az egész egy fullasztó, eldeformált kijevi iránytaxiban történt, amely az utolsó ficakjáig tele lett passzírozva emberekkel. Andrij utazás közben a szemére húzta palacsintaszerű, afgán pakol sapkáját, és a gondolataiba merült. Egészen addig, amíg egy idegen kéz pimasz módon be nem nyúlt a dzsekije belső zsebébe. Nyugodtan figyelte, ahogy az idegen ujjak előbb hosszasan babrálnak a gombbal, majd kiszedik a pénztárcáját – szó szerint, az orra előtt. Akkor Andrij gyengéden átkarolta a zsebtolvaj tarkóját, lehajolt hozzá, és megkérte, hogy adja már vissza a tárcát. A tolvaj viszont felháborodást tettetve azt hadoválta, hogy ő aztán nem, és mélységesen sértőnek találja az alaptalan vádat. Csakhogy annak a srácnak akcentusa volt. Isten tudja, pontosan milyen… Ami fontos, hogy keleti: lágy, mély torokhangon ejtette a „h”-t és „k”-t. Ettől pedig Andrij egy szempillantás alatt máshol találta magát – ott, ahol égett szagot hoz a szél és a müezzin bús énekének visszhangját. És odaát, messze, őt már nem a józan ész irányította. Parancsokat követett – amelyeket négy pokoli hónapon át vertek belé a légió kiképzésén –, habozás és töprengés esélye nélkül.

A kés szinte magától csusszant elő a kabát alól, és a zsebtolvaj ágyékához feszült. A pénztárca mintegy varázsütésre bukkant elő a semmiből, és André bakancsára pottyant. Úgy tűnt, itt véget is érhetne az egész. Legalábbis volt rá egy halvány esély. De ekkor a tolvaj odakiáltott a sofőrnek: „Álljon meg!”, és az ajtó felé vetette magát, ezzel pedig akaratlanul lecsapott valami fontos megszakítót Andrij agyában. És Andrij elszabadult.

Már a járdán tért észhez. Körülötte már tömeg gyülekezett. A térdre kényszerített tolvajt bal kezével erősen tartotta a hajánál fogva, térdével a hátába támaszkodott. Jobbjával a kése tompa pengéjét szorította a fickó torkához…

A nyomozó, Valerij Lvovics, csak néhány évvel volt idősebb Andrijnél, és vagy ő maga is mélyen megvetette a zsebtolvajokat, vagy valahogy együttérzett Andrijjal. Inkább az utóbbi lehetett. Valerka mindenkit tisztelt, aki harcolt keleten, különösen egy volt francia idegenlégióst, aki visszatért, hogy a hazáját védje. Valamikor a beszélgetés során maga kérdezett rá a sérülésre. És alighanem ezzel a kérdéssel kezdődött minden.

A szóban forgó sérülés nem volt éppen szokványosnak mondható. Az éjjel a zászlóalj állásait aknavetőkkel vették tűz alá, és Andrij a fedezék felé rohant. Futni elismerésre méltóan gyorsan tudott. Talán egy pillanatra hátranézett, vagy csak elvesztette a tájékozódását a sötétben, így teljes sebességgel csapódott neki a betonfalnak. Ahogy mesélte, azt a szót használta: „csattanó”. Valerka erre hangtalanul, fulladozva a nevetéstől lassan kezdett lecsúszni az asztal alá. És bár a történet folytatása egyáltalán nem volt vicces (Andrij elvesztette az eszméletét, beleesett egy lövészárokba, megsérült a térde, és eltört két bordája), Valerka nevetése olyan ragadós volt, hogy egy perc múlva már mindketten dőltek a röhögéstől, újra és újra ismételve a „csattanó” szót, miközben gesztusokkal illusztrálták a hősies összecsapást a betonfallal.

Egész este a háborúról, a légióról, a nők ravaszságáról és a sorsról, a kis tolvaj ribancról beszélgettek, másnap pedig az Andrijtól elkobzott késről rejtélyes módon eltűnt a markolatvédő kereszt. Ami a legfurcsább, hogy a keresztvas még azokon a fényképeken sem volt rajta, amelyek elvileg az elfogás napján készültek. Márpedig keresztvas nélkül a kés semmiképp sem minősülhetett hidegfegyvernek, amit a megfelelő szakértő is megerősített. Ami pedig a zsebtolvajt illeti, valamiért ő maga vonta vissza a feljelentését. Mindent egybevetve, Andrijt nem lett volna miért elítélni. Az ügyet tehát lezárták.

Emiatt történt azután, hogy Andrijnak eszébe ötlött az egyetemi diplomája, és elkezdett a rendőrségnek dolgozni – viszont az incidens miatt soha nem vették fel állományba.

Aztán megjelent Alíz, és Andrij egy időre még a mellkasában tátongó átkozott ürességről is megfeledkezett. De az életcéljai tovább fogyatkoztak, és az élet értelmét sem sikerült megtalálnia. Az utóbbi három hónapban egyetlen vékony szál, ami még idekötötte őt, az édesanyja volt. De most már ő is elment.

Most pedig Andrij komoran ballagott végig a kórházhoz tartozó parkon, és őszintén ámuldozott azon, hogy még él.

Madarak lármáztak. A levegőben a napfény, a tavasz és valamilyen gyermekkori emlékek illata áradt. Arra gondolt, hogy az esőfelhők komor némasága sokkal alkalomhoz illőbb lenne. A tény, hogy a nap úgy ragyogott tovább, mintha mi sem történt volna, már-már igazságtalannak tűnt… Különös, hogy egyáltalán képes volt menni, hiszen amikor a sors egy ilyen megsemmisítő csapást mér rád, a belsődben érzed – ennyi volt. Ezt nem lehet túlélni, és legfőképpen nem is kell.

Vársz, hogy a bíró számolni kezdjen, és a tízes szám elhangzásakor majd minden szenvedés véget ér. De nem történik semmi. Ekkor csodálkozva kinyitod a szemed, és látod ezt az átkozott olvadó havat és a tavasz előérzetétől bezsongott madarakat. Rájössz, hogy még mindig a ringben állsz, a sorsod pedig biztat: „Rajta, kölyök, emeld fel a kezed, hiszen még csak most kezdtük.” Pedig meg kellett volna halnod... Bizonyos mértékben még vágysz is rá. Miután egy nap alatt elveszítetted az édesanyádat, a szerelmedet és – minden valószínűség szerint – a gyermekedet is... Az anyát, akitől nem tudtál elbúcsúzni. A lányt, akihez vissza akartál térni. És a gyermeket, akinek – úgy döntöttél –, az apja leszel.

– Azt maga csak úgy gondolja, hogy az apja – az idősebb nő, a gyermek intenzív osztály vezetője a szemüvege fölött nézett rá.

Egy tiszta és üres intenzíves folyosón álltak. Műbőrrel bevont pad, matt üvegű ajtó, csengő.

– Miért? – kérdezte Andrija.

– Mert hivatalosan maga egy idegen férfi, más vezetéknévvel. Én most látom először, a nagyszülők pedig egy szót sem szóltak semmilyen apáról. És egyébként is, gondolom megérti, ez itt az intenzív osztály. Itt még az ajtót sem kellene fölöslegesen nyitogatni.

– Később magamhoz veszem... A gyermeket... Örökbe fogadom, vagy ami kell...

– Nem kell – mondott ellent az osztályvezető, de neki úgy tűnt, mintha együttérzéssel tenné.

– Hogy érti, hogy „nem kell”?

– Úgy, hogy nem kell ez magának. És látni sincs mit. Aprócska. Hatszázötven gramm. Még az arcát sem fogja rendesen látni – a baba intubálva van, lélegeztetőgépre kapcsolva. És egyébként is... Ha magától kezd lélegezni, akkor lesz majd miről beszélni.

– És mikor? Mikor fog magától lélegezni?

– A tüdő a harmincnegyedik hétre lesz működőképes.

– És most?

A nő felvonta a szemöldökét.

– Mi van, apuka, azt sem tudja, hányadik hétben volt a barátnője?

– Azt sem tudtam, hogy gyerekünk lesz...

– Értem – bólintott. – Huszonhatodik hét. A koraszülöttség első stádiuma. Néhány évvel ezelőtt még élve született magzatnak hívták volna az ilyet. Ráadásul hipoxiás, figyelembe véve a születési körülményeket... Szóval... Ilyenkor az ember nem tudja, hogy életet ment-e, vagy egy szerencsétlen gyermeket ítél kínszenvedésre. Meg az összes hozzátartozóját. Ezért mondtam, hogy nem kell ez magának...

– Hogyan tudnék segíteni? Talán venni valamit, vagy...

– Minálunk az egészségügy, mint tudja, ingyenes – vágott keserű mosolyt –, de a gyógyszerek pénzbe kerülnek. Ahogy a pelenkák, fecskendők, kesztyűk... Adtam egy teljes listát a nagypapának.

– Felírná a telefonszámomat? Ha esetleg valami hiányozna... A szülei velem nem igazán... Most meg aztán, gondolom, végképp nem...

Felírta a számát. Búcsúzóul biztosította róla, hogy mindent megtesznek a lehetőségekhez képest és a megfelelő színvonalon. Mondván, hogy Európában és Amerikában is ugyanezt tennék. A többi pedig már „a Jóisten kezében van.”

– A hitről beszél? – kérdezte Andrij.

– A hit nem a mi feladatunk. Most becslésekkel szolgálhatunk, de értse meg, csak egy nap telt el. Folytatnunk kell a megfigyelést.

– Úgy értettem, Istent a hite miatt említette?

A nő szemöldöke újra meglepetten emelkedett a szemüvegkeret fölé.

– Túl sok halált láttam már, fiatalember. Elég pontosan tudom, hová és miért távozik az élet ahhoz, hogy bármi ennél többről képzelegjek.

– Akkor miért mondta, amit mondott?

– Hogy érthetőbb legyen. Mégsem tarthatok magának itt előadást a koraszülöttek újraélesztéséről.

– Csak mert én sem hiszek.

– Lehet, hogy rosszul teszi… – mondta búcsúzóul a nő, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Később sokszor eszébe jutott ez a pillanat. Ahogy még az ajtó előtt toporgott, töprengve, hogy megnyomja-e még egyszer a csengőt, hogy kiálljon az igazáért. Min változtatott volna, ha megteszi? Senki sem tudhatja, de egyértelműen minden másként alakult volna. Mihez vezetett volna végül – azt sem tudni. De hogy az intenzívről kilépve a leghosszabb és legkockázatosabb utat választotta, az kétségtelen.

A fehér ajtó túloldalán, egy félhomályos helyiségben, átlátszó inkubátorban feküdt egy félkilós kis eleven batyu. Egy kislány. Apró kezeiből intravénás kanülök álltak ki. Az apró arca is, valóban, alig látszott a kórházi tapaszok alatt, amelyek a babaszerű orrocskájából kilógó tápszondát és az óriásinak tűnő lélegeztetőgép csövét rögzítették... De ha Andrij belépett volna, mindezt észre sem veszi. Hiszen az intenzív osztály lágy fényében ott várta volna a legjelentősebb életcél az egész világon.

Csakhogy ezt ő nem tudta. Ezért néhány perccel később taszajtott egyet a bejárati ajtón, és kilépett a napfényes téli utcára – ezzel pedig végzetes hibát követett el. Ebben a történetben immár a másodikat. Az első, hogy elment onnan, ahol boldog volt.

A kettes számú hibát pedig akkor követte el, amikor kilépett az utcára anélkül, hogy bármi oka maradt volna még élni.