A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: Because You’re Mine (Sins & Deceit, #1), 2018

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.), 2021

Vágyaim ura (Kékvérűek 1.), 2022

Álmaim hercege (Kékvérűek 2.), 2022

Copyright © 2018 by Claire Contreras

Hungarian translation © Lukács Andrea 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-53-9

1

CATALINA

– Egy hatalmas szívességet akarok kérni tőled.

Éppen nyújtást végzek a földön, innen nézek fel a testvéremre, és felvonom a szemöldököm.

– Amikor utoljára hatalmas szívességet kértél tőlem, egy másik kontinensre kellett költöznöm.

– Ilyesmiről szó sincs. – Elpirul, miközben leül a földre mellém, és ő is nyújtani kezd.

Szemügyre veszem az öltözetét… cicanadrág és bő póló. Sötétvörös haját magas lófarokba fogta össze. Gyerekkorunkban az emberek sokszor azt gondolták rólunk, hogy ikrek vagyunk, pedig tizenkilenc hónap van közöttünk, de gondolom, azért lehetett, mert ugyanolyan világos színű a bőrünk, és ugyanolyan vörös a hajunk. Az ő szeme viszont egy kicsit világosabb, amire én mindig is féltékeny voltam. Nagyon sokban hasonlítunk a testalkatunktól kezdve a harcias szellemünkig, bár Emma sokkal társaságkedvelőbb, mint én. Egy bulin én általában a háttérbe húzódom, ő viszont a figyelem középpontjába kerül. A férfiak társaságában flörtöl és mosolyog. Én sokkal visszahúzódóbb vagyok.

Egyetlen hely van, ahol engedem, hogy feltűnő legyek, és ez a reflektorfény. Abban a pillanatban azonban, hogy lejövök a színpadról, máris lehajtom a fejem. Többek között ezért is hezitálok, valahányszor a testvérem szívességet kér tőlem. Néhány évvel ezelőtt Londonban laktam, amikor Emma felhívott, és könyörgött, hogy jöjjek haza. A tévében egy késő esti dokumentumfilmben a szervezett bűnözéssel kapcsolatban álló emberekről volt szó, és mit ad isten, a családunk több tagja is szerepelt benne. Nem mintha én nem tudtam volna. Nem vagyok ostoba, bár álmomban sem gondoltam volna, hogy valaha is ilyen nyíltan beszélnek majd róla. Úgy értem, az embereknek romantikus színezetben kell látniuk a maffiát. Senki sem akar azzal szembesülni, hogy embereket lőnek agyon vagy üzleteket gyújtanak fel. Nem akarnak bizonytalanságban élni a saját lakókörnyezetükben. Miért nem lehetett meghagyni a lakosságot a hamis biztonságérzetükben, és kihagyni ebből a családunkat? Talán nem érdekelt volna annyira, ha nem lett volna olyan nagy hatással az életünkre. Azelőtt sem volt valami szoros a kapcsolatom az apámmal, anya azonban ekkor összecsomagolta a holmiját, és gyakorlatilag eltűnt az életünkből, mert nem akart megbirkózni a műsor következményeivel.

Hármunk közül a húgomat viselte meg a legjobban. Porig sújtotta, de nem csupán azért, mert a vezetéknevünk miatt olyan nagy figyelem irányult ránk, hanem azért, mert több millió követője van a közösségi médiában, ahol „felvilágosult gondolkodásmódjáról” ismerik, valamint olyan tényekről, amelyekre ő világított rá. Ha bárki megneszelné, hogy ő Joseph Masseria lánya, akkor ez mind egy pillanat alatt véget érne.

A húgomat… teljesen letaglózta a hír. Nemcsak azért, mert túl nagy figyelmet irányított a családunkra, hanem azért, mert ő abból csinált karriert, hogy leleplezte a bűnözőket és a bajkeverőket. Mindezek tetejében pedig úgy érezte, szakítania kell a barátjával, és elköltözni. Azt mondta, ez már túl sok neki. Szerencsére mi kimaradtunk a dokumentumfilmből, ám ez sem vigasztalta. Sírva hívott fel, és azt mondta, szüksége van rám, ezért hazajöttem. Otthagytam a Királyi Balettot, ahol táncoltam, és jelentkeztem a New York-i City Balett társulathoz, ahol hál’ istennek munkát kaptam, így a költözés sokkal vonzóbbnak tűnt.

Bekenem a lábam, és bedörzsölöm a kenőcsöt a bőrömbe. A húgom a rúdnál végez nyújtásokat, majd ismét rám néz. Egész eddig hallgatott, és ez megrémiszt egy kicsit.

– Felajánlottak egy lehetőséget, hogy írjak egy cikket azokról, akik úgyszólván kijátsszák a rendszert. Chicagóba és Bostonba kell utaznom – mondja, majd sietve megnyugtat, hogy nem áll szándékában hazaköltözni. – Csak három hétig leszek távol… maximum.

– És mi lesz az iskolával? – Néhány évvel ezelőtt Emma kizárólag az egyetem miatt költözött New Yorkba. A Columbiára jár, ahol újságírást tanul.

– Ez lenne a szívesség.

Egy pillanatra a dörzsölés közben megáll a kezem a lábamon, és tátott szájjal bámulok Emmára.

– Csak viccelsz, ugye?

– Ez csak egyetlen tantárgy. Három kredit hiányzik már csak a diplomámhoz, és ez a tantárgy tökéletes arra, amin most dolgozom – feleli, és felderül az arca. – Ráadásul csupán hetente kétszer van. Mire észreveszed, már vége is.

– Nem tudod online elvégezni?

– Ezt a tárgyat nem lehet. – Olyan tekintettel néz rám, amiből tudom, hogy sírva fakad, ha nemet mondok. – Kérlek! Neked adom az elsőszülött gyermekemet.

Felnevetek.

– Miből gondolod, hogy kell nekem az elsőszülötted? Ha rád hasonlít, akkor kényeskedő és kíváncsiskodó lesz, és képtelen befogni a száját.

– Hé! – Hozzám hajol, majd megcsípi a belső combomat. Én felkiáltok, és rácsapok a kezére.

– A francba, Emmaline!

Rám mosolyog.

– Kérlek! Csak heti két nap.

Nehéz szívvel felsóhajtok, és megdörzsölöm azt a helyet, ahol megcsípett. Aljas.

– Milyen napokon?

– Kedden és csütörtökön.

– Hánykor?

– Tíz harminctól tizenegy harmincig.

Eltátom a szám.

– Emma!

– Tudom, tudom! – Elfintorodik. – Szoros lesz a próbák miatt.

– A szoros eléggé optimista kifejezés. Én inkább azt mondanám, lehetetlen. Feliratkoztál már?

– Igen a múltkor, de betelt a keret, ezért várólistára kerültem, viszont az első tízben vagyok.

Felállok, és battement láblendítéseket végzek, hogy ellazítsam a csípőmet.

– Mész jógára?

– Igen. Velem jössz?

Átgondolom. Mindenem fáj, ám ez nem újdonság. Talán a jóga majd segít ellazítani az izmaimat ma este.

– Igen. Elmegyek.

Emma belém karol, úgy sétálunk végig az előcsarnokon, aztán elindulunk a bérházunktól nem messze lévő jógastúdióba, ahová gyakran járunk.

– Szóval? – kérdezi.

– Megteszem – felelem. – De nincs több szívesség legalább két évig.

– Megbeszéltük. – Szélesen vigyorog.

– És jössz nekem még három fehérjeturmixszal, miután visszajössz Chicagóból.

– Rendben.

– Meg néhány balett-trikóval.

– Megkapod. – Felnevet, kinyitja a stúdió ajtaját, és behúz rajta. – Mi történt azzal a táncruha-kollekcióval, ami szponzorálni akart téged?

– Még nem volt időm átolvasni a szerződést. – Nehéz szívvel felsóhajtok. Az utóbbi időben semmire sem volt időm. Nem mintha általában túl sok szabadidőm lenne, most viszont a sok előadás és próba mellett tényleg egy percem sem maradt.

– Meg kellene engedned apának, hogy pénzt adjon egy saját táncruha-kollekció megtervezéséhez, Cat. Nagyon szeretne segíteni neked.

– Nem! – vágom rá határozottan. – Nem fogadok el piszkos pénzt. El sem hiszem, hogy ezt javasoltad.

– Tudom, hogy régen csinált zűrös dolgokat, de nem rossz ember – mondja Emma halkan. Én átható pillantást vetek rá, mire elfintorodik. – Nem szörnyű ember. Szeret minket, tudod.

– Most túl fáradt vagyok ahhoz, hogy ezen vitatkozzak veled.

– Most komolyan, Cat. Értem én, hogy szörnyű volt, ami veled történt, igazi trauma, de apát a legjobb szándék vezérelte – folytatja. – Gondolj bele! Nézd meg, mi mindent elértél! Veszteség ért, gyászoltál, most viszont eljött az ideje, hogy élj egy kicsit.

Igaza van. Tényleg élnem kellene egy kicsit. Tíz évem volt arra, hogy kiheverjem a veszteséget, és meg is tettem. Jól vagyok, olykor azonban még történik néha valami – látok egy terhes nőt vagy egy boldog párt –, és megint megrohannak az érzelmek. Most a jógára koncentrálok, ezért kiürítem az elmémet. Azért tudtam ilyen sikereket elérni a tánc világában, mert a mozdulatokra koncentráltam, és az egymást érő előadások segítik kitisztítani a fejem. Vagy talán csak annyira lefoglalnak, hogy nincs időm bármi másra gondolni: halott vőlegényre, elveszített anyára vagy a jövőmre, ami az összes közül a legjobban megrémít. A jóga után hazaindulunk, és megint rákérdezek az órára a húgomtól.

– Ugye tudod, hogy ha ez matekóra, akkor megbukom. – Ezzel bizonyára tisztában van, de úgy érzem, nem árt emlékeztetni rá.

Emma felnevet.

– Sosem kérném tőled, hogy matematikaórára menj helyettem. Szeretném megőrizni a majdnem tökéletes átlagomat.

– Szóval akkor milyen tantárgy ez?

– A szervezett bűnözés fejlődése Amerikában.

Megbotlom a saját lábamban.

– Most viccelsz, ugye?

Emma megfogja a karomat.

– Ó, ugyan már!

– Mi van, ha elkezdenek apáról, Gióról, Frankie-ről vagy Wallace-ról beszélni? – kérdezem hangosan suttogva.

– Nem véletlenül használjuk anya vezetéknevét – emlékeztet rá.

Gúnyosan fújok egyet.

– Ja, mert anya családja sokkal jobb.

– Nos, róluk legalább nem csinált dokumentumfilmet a CNN.

– Még – dörmögöm, és felkavarodik a gyomrom a gondolatra. – El sem hiszem, hogy jelentkeztél egy ilyen tantárgyra. Mintha még többet kellene megtudnod a szervezett bűnözésről. Nem keresgettünk már eleget az interneten? Lefogadom, hogy mostanra szakértők vagyunk a témában.

Felhorkan.

– Szeretném megnézni, megtudok-e valami érdekeset. Biztos vagyok benne, hogy a professzor egy egykori FBI-ügynök, szóval ez egy klassz megközelítése lesz a családunk történetének.

– Ja igen. Rendkívül érdekes. – A fejemet rázom, bosszant a tény, hogy nekem kell végigülnöm ezt az órát. – Gio tud erről?

– Nem, de mit mondhatna?

– Nem tudom, talán azt, hogy a testvéreknek nem lenne szabad egymás ellen fordulniuk?

– Ha tényleg így érezné, már megharagudott volna rám a blogom miatt. – Emma megvonja a vállát. – Különben is lefogadom, hogy a mi generációnkig el sem jutnak.

Remélem is, hogy nem. Nem akarok úgy hírnevet szerezni a testvéremnek, hogy ő volt az a lány, aki elhányta magát az előadóteremben.

2

LOREN

Ritkán alszom. Ami engem illet, időpocsékolásnak tartom. Az időt fel lehet arra is használni, hogy az ember pénzt keressen vagy újabb módokat találjon arra, hogyan kereshet még pénzt. Szóval, amikor megcsörren a telefonom az éjszaka közepén, egyáltalán nem lepődöm meg. Az emberek tudják, hogy bármikor felhívhatnak, és legtöbbször fel is veszem, ha úgy ítélem meg, hogy a beszélgetés megéri a ráfordított időt. Ránézek a kijelzőre, és látom, hogy a barátom, Enrique neve jelenik meg, és már biztosra veszem, hogy ezt érdemes lesz felvennem.

– Mondd, hogy jó híreid vannak! – kezdem köszönés helyett.

– Jó híreim vannak.

Elmosolyodom.

– Megtaláltad a lányt?

– Fogjuk rá. A testvére feliratkozott arra az órára, amit ebben a szemeszterben tartok.

– Ez jó hír. – Elvigyorodom. Ha a testvére nyomára bukkantunk, akkor a lányt is meg fogjuk találni. – Milyen tantárgy? Valami FBI-os szarság?

– Szervezett bűnözés.

Nagyot pislogok a sötétben.

– Most szívatsz.

– Nem vicc.

– Ez egy tantárgy?

Enrique kuncog egyet.

– Hiszed vagy sem, az emberek több ezer dollárt képesek kifizetni, hogy részt vegyenek ezen az órán.

– Idióta vagy. Miért nem tanítod a saját szervezésedben, és teszed zsebre a pénzt?

– Mert van az a dolog, amit úgy neveznek, hivatali kinevezés, én pedig szeretném megkapni – feleli. – Egyébként pedig szeretek a felsőoktatásban tanítani. Ha bárki előtt nyitva állna az ajtóm, akkor olyan seggfejek jönnének az óráimra, mint te, és megcáfolnának mindent, amit mondok.

– Szóval elismered, hogy a tanításod szar? Most is ez lesz? Nem kellene felhívnom a dékánt, és jelentenem?

Felnevet.

– Seggfej.

– Még a városban vagy, vagy még mindig Miamiban?

– Még lent.

– Mikor jössz fel?

Egy pillanatig hallgat.

– Miért kérdezed? Gondolkodsz rajta, hogy leutazol ide?

Ásítok egyet.

– A pokolba, miért is ne? Legalább napozom egy kicsit, és utánanézek néhány dolognak.

– Lefogadom, hogy dolgoznál – feleli vidáman. – Majd hívj, mikor száll le a géped!

Leteszem a telefont, és felhívom a barátomat, aki magánrepülőgép-pilóta. Néha üresen repül Miamiba vagy onnan vissza, hogy leparkolja a gépeket vagy felvegyen néhány utast. Ha szerencsém van, én is fel tudok szállni az egyik ilyen járatra, és levisz engem is. Minél hamarabb, annál jobb.

3

CATALINA

Nem igazán szokatlan, hogy a testvérem szabadúszóként különböző újságok megbízásából jár utána bizonyos sztoriknak, szóval nem meglepő, hogy elment. Inkább az lep meg, hogy ilyen hatalmas szívességet kért tőlem, mert tudta, hogy úgysem fogok nemet mondani. Nem vagyok az a típus, aki visszautasít másokat. Nyilvánvalóan. Nagy levegőt veszek, és belépek az előadóterembe. Tíz perccel korábban érkeztem, így remélem, hogy találok egy helyet valahol elöl. Ehelyett azon kapom magam, hogy háttal a terem oldalsó falához préselődöm, mellettem szorosan két másik diák áll ugyanilyen szándékkal. Nem értem. Annyi év alatt, amíg egyetemre jártam, sosem láttam ilyet. Legszívesebben sikítanék, és rájuk kiabálnék, hogy találjanak valami más témát, amibe beleáshatják magukat. Nem akarhatnak ennyien a bűnözésről tanulni.

– Ez még csak a második szemesztere, amióta itt tanít, de hallottam, hogy az elsőben még többen voltak ezen az órán – suttogja az egyik diák a társának.

– Én csak azért vettem fel ezt a tantárgyat, mert hallottam, hogy az előadó irtó dögös pasi – válaszolja a társ szintén suttogva.

Érzem, hogy kidülled a szemem. Ezek nem normálisak!

A húgomnak tényleg kell ez a kredit, ezek az idióták meg csak szórakozásból vannak itt? Ezt hangosan is kimondom, mire mindketten felém fordulnak.

– Mit érdekel az téged? – kérdezi az egyikük. Szőke hajú, az a beképzelt típus, akit jól ismerek, mert egész életemben ilyenek vettek körül.

– Azért érdekel, mert én várólistán vagyok, és nagy szükségem van erre az órára, nem pedig csak bámulni akarom az ostoba professzort.

– Hát akkor hamarabb kellett volna feliratkoznod. – A lány lebiggyeszti az ajkát, és a szemét forgatja, majd a terem elejébe néz. – E. M. professzor óráján mindig zsúfolásig tele van a terem.

E. M. professzor. Majdnem a szemem forgatom már csupán ettől a névtől is. Ha titkolni akarja a nevét, miért nem választott valami hamis nevet?

– Hacsak nem James Dean tartja ezt a nyomorult tantárgyat, akkor teljesen felesleges ez a titkolózás, ő viszont, ha jól tudom, több mint hatvan évvel ezelőtt meghalt – válaszolom, és úgy érzem, én vagyok az egyetlen értelmes emberi lény ebben a tizenéves csitrikkel teli teremben. Annak ellenére, hogy ez egy egyetemi óra, biztosra veszem, hogy maximum egy évvel lehetek idősebb a többieknél. Na persze az egyetemen nincs életkori korlátozás.

Ekkor kinyílik az ajtó, mire a teremben suttogások és döbbent lélegzetvételek hangzanak fel. Várakozva én is odanézek, ám az előttem álló rengeteg ember miatt nem látom az ajtót. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire egyáltalán megpillantok valamit, de még akkor is csak egy matt fekete bukósisakot lóbáló kezet látok, miközben a professzor a terem közepén álló asztalhoz sétál. Felhorkanok. Lehet ez még ennél is közhelyesebb? A tanár leteszi a bukósisakot az asztalra, majd mellé egy újabb koppanással a válltáskáját is. Körbenéz a teremben, leveszi a bőrdzsekijét, és hátradobja a mögötte lévő székre. Meg sem fordul, hogy odanézzen, mégis tökéletesen terül a szék támlájára. Megint a szemem forgatom. Most már szándékosan rájátszik, de értem, miért tartják vonzónak. Úgy néz ki, amire a barátaim azt mondanák, benedvesedik tőle a bugyid. Szép ívű állkapocs, mindenfelé álló, sötétbarna haj, de valószínűleg nem a sisak miatt. Bármi is az oka, az ember legszívesebben beletúrna, hogy lesimítsa. Az ajka telt és bűnösen érzéki, és amikor halvány mosolyra görbül, megdobban a szívem. Oké, jól van, felfogtam. Ismét a szőke diáklányra pillantok, aki az előbb beszélt, mire önelégülten elvigyorodik, mintha bizonyítást nyert volna az állítása. Én erre megint a szemem forgatom.

– Látom, telt ház van – szólal meg a professzor, mély hangja tökéletesen illik vonzó külsejéhez. – Nem engedhetem, hogy a lépcsőn álljanak. Tűzveszélyességi szempontból kockázatos. Vagy jöjjenek ide előre és üljenek le a földre az asztalom előtt, vagy hivatali időben keressenek fel az irodámban!

Erre mindannyian megindulunk előre, és helyet foglalunk a földön törökülésben, mintha az óvodában lennénk. Egy részem undorodik magamtól, mert először is szinte rohanok, hogy a terem legelejébe menjek, másodszor pedig olyan türelmetlenül nézek fel, mint egy nyavalyás kutya, ami a farkát csóválva várja, hogy jutalomfalatot kapjon. Mi a fene ütött belém? Úgy viselkedem, mint egy ostoba rajongó. A haja miatt. Nem. Az izmos alkarja miatt. Legalábbis ezzel győzködöm magam, ám aztán egy pillantást vetek a szemére, de meg sem tudom állapítani, milyen színű, azonnal továbbsiklik rólam. Jóságos ég, igéző! Egy csíptetős felírótáblán jelenléti ívet adnak körbe, én pedig aláírom a nyolcadik helyen lévő nevemet. Ha nyolc ember van előttem a listán, sohasem fogok bejutni erre az órára. Nyavalyások.

– Kezdjük az olasz bevándorlással és a kisstílű bűnözéssel Amerikában! – szólal meg a professzor, és fel-alá járkál előttünk.

Farmert visel, fekete Converse cipőt és skótkockás inget, amelynek ujját felhajtotta. Most még jobban felhajtja, és láthatóvá válik vastag, lebarnult alkarja. Vajon mostanában barnult le, és ha igen, hol? Mert New Yorkban sokat esett az eső az utóbbi időben, és az időjárás egyáltalán nem kedvezett a napozásnak. Vagy talán alapból ilyen kreol a bőre? Érdeklődő elmém tudni akarja.

– Néhányan esetleg úgy gondolhatják, hogy a szervezett bűnözés olyan, mint amit a Keresztapában láttak – mondja és elmosolyodik, amikor körbenéz a teremben. – Nincs igazam?

Mindenki beszélni kezd, többnyire egyetértenek vele. Ő nem foglalkozik velük, hanem folytatja:

– Sokan Szicíliából és Olaszország más részéből jöttek, ahol a szervezett bűnözés már kiépült. Mellesleg nem olyan volt, mint a Keresztapában. Az olasz-amerikaiak itt is ugyanazokat az eszméket akarták követni. Ha Olaszországban olyan jól működött, miért ne hozták volna át ide?

– Az idetelepültek beszámoltak a Szicíliában vagy az ország más tájain maradottaknak? – kérdezi valaki.

– Igen. Ami azt illeti, az utasításokat továbbra is Olaszországból kapták.

– Miért nem kezdték itt elölről? – kérdezi valaki más. Aztán egy másik diák hozzáteszi: – Meg kellett osztaniuk a jövedelmüket az otthoniakkal?

– A könnyebbik kérdésre válaszolva igen, osztoztak a bevételen. Kicsit úgy működött ez, mint egy piramis, de nem úgy, mint egy piramisjáték – teszi hozzá kuncogva. Erre a diákok is felnevetnek. – Az első kérdésre válaszolva pedig az újrakezdés nehéz. Ha valami már ki van építve az ember számára, miért ne használná azt ugródeszkának?

– Mert megvannak a saját gondolatai és elképzelései, és önálló akar lenni – mondom hangosan, amivel még saját magamat is meglepem.

Minden önuralmamra szükség van, hogy ne kapjam a szám elé a kezem. Nem lenne szabad semmilyen formában felhívnom magamra a figyelmet. A francba! A fekete Converse cipő közvetlenül előttem áll meg. Nagyot nyelek, kényszerítem a tekintetem, hogy felemelkedjen a sötét farmeren át az ingen keresztül – amely tökéletesen simul rá – a kigombolt felső gombig, aztán az állkapcsa ívére, borostás arcára, egyenes orrára és végül a szemére, amely olyan átható világosbarna árnyalatú, hogy majdnem aranyszínűnek tűnik. Én pedig még a nevemet is elfelejtem egy pillanatra.

– Ön azt feltételezi, hogy mások voltak az elképzeléseik. – Zsebre teszi a kezét, miközben fölém tornyosul.

– Nem feltételezem. Ha egyetértettek volna azzal, ahogy Olaszországban mentek a dolgok, akkor itt is megőrizték volna a capo di tutti capi szerveződési elvet, de nem így történt.

A professzor kinyitja a száját, aztán becsukja, majd a homlokát ráncolva néz rám.

– Hogy hívják magát?

– Emmaline.

– Emmaline – ismétli meg, belém pedig az a furcsa érzés hasít, hogy szeretnék benyúlni a szájába, kivenni onnan a testvérem nevét, és az enyémmel helyettesíteni. Mi a franc? Megszólal, mielőtt felfoghatnám, hogy mi is történt az előbb. – Maga olasz, Emmaline?

– Félig. – Harcolok a késztetés ellen, hogy elfordítsam vagy lesüssem a tekintetem, hagyjam, hogy a hajam függönyként eltakarja az arcom, miközben áthatóan engem néz. Hál’ istennek csak egy pillanatra teszi, aztán folytatja az előadást:

– Szóval, feltételezzük, hogy nem akartak egyetlen nagy főnök alá tartozni – mondja, és ismét járkálni kezd. – Akkor mit csináltak? Még a bűnözőknek is be kell tartaniuk valamiféle rendet. Nem lett volna jó, ha kicsúszott volna az irányítás a kezük közül, nem igaz?

– Megalapítottak egy bandát – válaszolja az egyik srác, amire újabb nevetés a válasz.

– Nem bandát. Galerit – teszi hozzá egy másik.

– A galeri ugyanaz, mint a banda – szólal meg egy lány.

– Nyilvánvalóan – mondja valaki más.

Én a fogamat csikorgatom, és lesütöm a szemem. Gyűlölöm, hogy a bandákkal azonosítják a szervezett bűnözést. Persze nem tévednek nagyot, de akkor is. Ez olyan, mint amikor az ember viccet csinálhat a saját barátaiból és a családjából, de senki mástól nem tűri el, hogy ugyanazt tegye. A Converse cipőorr megint megjelenik a látóteremben, és megáll pontosan előttem.

– Helytálló bandának nevezni a maffiát? – kérdezi, és mivel úgy érzem, hogy hozzám beszél, ismét felemelem a tekintetem. Felgyorsul a pulzusom, mert látom, hogy egyenesen engem néz.

– Szóval… – kezdem, aztán elhallgatok, összevonom a szemöldököm, és újra nekifutok: – A banda a bűnözők egy csoportját jelenti, a modern társadalom azonban a bandákat úgy képzeli el, hogy a tagok halomra lövik a rivális bandatagokat az utcán.

– Mert a maffia nem ezt csinálja? – érvel a hátam mögött egy lány. – Ők is ok nélkül öldösik az embereket.

– Ez tévhit. – Hátrapillantok a vállam fölött, hogy megnézzem, ki mondta ezt, de nem látom, mert dugig tele van az előadóterem.

Az én válaszom természetesen olyasmi, amitől nyugodtan alszom éjszaka. Nagyon remélem, hogy nem öldösnek halomra mindenkit. Igazság szerint fogalmam sincs róla, mit csinálnak. Az ilyesmiről nem volt szó a vacsoraasztalnál. Csak azt tudom, hogy az apám egy nagy tiszteletnek örvendő üzletember Chicagóban, és ha bárki meghallja a vezetéknevemet – az ő vezetéknevét –, akkor királyi bánásmódban részesít. Ez persze nem jelenti azt, hogy egyhamar szeretnék visszamenni oda. Az a családnév nem egyszer megégetett már.

– És ezt te honnan tudod? – kérdezi a szőke lány valahonnan hátulról. – A maffia tagja vagy?

– Nem! – Becsukom a szám, és összevonom a szemöldököm, mielőtt válaszolnék. – Csak azt mondom, hogy a szervezett bűnözés körei nem azzal a céllal alakultak, hogy erőszakot kövessenek el. Illegális dolgot csináltak? Igen, de nem voltak gyilkosok.

– Maga különbséget tesz a bűnözők között, Emmaline? Egyesekkel jobban bánik, mint másokkal? – kérdezi a professzor.

Ismét felnézek rá, és enyhe pír önti el a nyakamat, amikor látom a szemében megcsillanó vidámságot, miközben engem néz. Igen, határozottan értem, miért tartják vonzónak ezt a férfit.

– Én csak azt mondom, hogy nem minden bűnöző gyilkos.

A mellettem lévő srác megrázza a fejét. A hátam mögött is morajlást hallok, tudom, hogy nem értenek egyet velem. Karba teszem a kezem, mert valójában magasról teszek rá, hogy mi a véleményük. Ami engem illet, addig nincs joguk véleményt nyilvánítani, amíg ők maguk nincsenek személyesen is érintve valahogy a dologban.

– Olvasta valaki az ajánlott irodalmat? – kérdezi a professzor. – Mit találtak benne?

– Megalakították a Bizottságot, hogy rendet teremtsenek – válaszolja mögöttem egy lány. – Nyilvánvalóan ostoba ötlet volt.

Az ajkamba harapok, és a földet bámulom magam előtt. Azt kívánom, bárcsak légy lehetne itt a falon a bátyám. Érzem, hogy elmosolyodom, mert elképzelem a reakcióját, ha meghallaná ezeket a kérdéseket.

– Hallott már valaki Charles Lucianóról? – kérdezi a tanár. Felkapom a tekintetem, és ismét találkozik a pillantásunk. – Emmaline?

– Ő alapította meg a Bizottságot, hogy az Olaszország különböző tájairól érkező családok egyesülhessenek egy szervezetben.

– Hmm. – Felgyorsul a pulzusom, amikor hallom, ahogy ez a hmm a torkában vibrál. Megnyalom az ajkam, és ismét a cipője orrát nézem. – Maga biztosan jó néhány maffiás filmet látott már.

– Mondhatni.

– Akkor hadd legyek én az első, aki közli önnel, hogy a valóság korántsem olyan, mint a filmeken.

– És ezt maga honnan tudja? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Nyilvánvalóan onnan, hogy én tanítom ezt a kurzust. – A terem erre felnevet.

– Ezért használ álnevet? – kérdezem gúnyosan, és közben pontosan tudom, hogy az alvó oroszlánt bökdösöm, de nem érdekel, milyen nagyot haraphat. – Próbálja eltitkolni a kilétét a nagy, gonosz farkasok elől?

Felnevet, miközben átsétál a terem másik oldalára, de erőltetettnek tűnik a hang, mintha csak a haragját próbálná uralma alatt tartani.

– Nem tartozik magára, hogy az igazi nevemet használom-e, vagy azt, hogy SpongyaBob Kockanadrág.

A diákok ismét nevetnek, én pedig megvonom a vállam, mert igaza van. Egy pont a dögös professzornak. Mi a fenét érdekel engem, hogy milyen nevet használ? Ezután folytatja az előadást, és szerencsére nem szólít fel többet. Az óra után megkéri a földön ülőket, hogy menjenek oda az asztalához, ezért felsorakozunk egymás mögött. Két lány mögött állok, akik azon nyafognak, hogy melyikük fog bekerülni, és melyikük nem, és hogy az, aki bekerült, titokban csinálhat-e a professzorról fotókat a másiknak. Ismét bosszúság tölt el. A húgom ki fog akadni, de én biztosan nem jutok be ebbe a keretbe. Kizárt dolog. Már írni is kezdek neki egy üzenetet, hogy ezt elmondjam, és közben hallgatom, ahogy az előttem lévő lány kacarászik és flörtöl a tanárral, sőt meg is hívja egy buliba. Csak a beszélgetés végét kapom el, és felemelem a telefonom, hogy félig elrejtsem az arcomat.

– Nem szoktam diákok bulijába menni – közli a professzor unott hangon, mintha egyáltalán nem érdekelné, hogy egy huszonéves lány kikezd vele.

– Ó, akkor elmehetünk meginni egy kávét, vagy ilyesmi – folytatja a lány.

– Kávét vagy ilyesmit sem iszom hallgatókkal.

– Ó. Oké. Talán akkor majd a szemeszter vége után – erősködik a lány.

– Nem hinném – feleli a tanár olyan végleges hangnemben, hogy a diák szó nélkül elkotródik.

Ez elég kínos volt. Már majdnem meg is sajnálom a lányt. Leengedem a telefonomat az arcom elől, és megállok az asztala előtt. Ő egy jegyzetfüzetbe írogat valamit, ide-oda lapozgat, de onnan, ahol állok, nem látom, mit csinál. Azt viszont viccesnek találom, hogy a jegyzetfüzetében kockás lapok vannak, amit már a középiskola óta nem láttam.

– Vöröske – szólal meg, és még mindig az előtte lévő jegyzetfüzetbe írogat. Én a homlokomat ráncolom, nem tudom, hogy hozzám beszél-e, vagy sem. Végül is vörös a hajam, szóval talán igen.

– Tessék?

Felnéz.

– Úgy vélem, az anyja részéről olasz.

– Az apáméról.

– Álvarez vezetéknévvel?

– Ó, az az anyám vezetékneve – legyintek elutasítóan. – Hosszú történet.

A tekintete az arcomat kutatja, esküszöm, hogy ragyog a szeme, és úgy érzem, mintha égő gyufát érintene a bőröm minden négyzetcentiméteréhez, amire ránéz. Biztosra veszem, hogy a vörös legalább húsz különböző árnyalata látható az arcomon.

– Elnézést, de mennem kell a következő órára – szólal meg a mögöttem álló srác.

– Bocsi, gyors leszek. – Hátranézek rá, aztán vissza a professzorra. – Mit kell tennem?

– Jöjjön az irodámba csütörtökön!

– Bekerülök a keretbe ebből a tantárgyból?

– Csütörtök délután háromig lehet leadni ezt a tárgyat, szóval akkorra majd megtudom.

Felsóhajtok.

– Senki sem fogja leadni ezt a tárgyat.

– Meglepődne.

– Csupán ezen a listán legalább húsz ember van – érvelek. – És a legtöbbjük csak azért jelentkezett a kurzusra, hogy magát bámulhassa, ami nagyon igazságtalan.

Vidámság csillog a szemében.

– És maga?

– Mi van velem?

– Maga miért jelentkezett? Nem azért, hogy bámuljon?

– Nyilvánvalóan nem. – A szememet forgatom. – Ez az utolsó szemeszterem, és szükségem van erre a tárgyra a kreditpontok miatt.

– Milyen szakos?

– Tényleg mennem kell a következő órára – szólal meg ismét a srác a hátam mögött.

Megint felsóhajtok, ezúttal már ingerülten, és intek neki, hogy menjen elém. A professzor felnéz a srácra, odaadja neki a jelentkezési lapot, hogy ráírhassa az e-mail-címét. A fiú visszaadja, aztán kimegy, és így már csak a tanár és én maradunk a teremben.

– Szóval maga szerint bejuthatok? – kérdezem újra.

– Szerintem nincs szüksége erre az órára. – Feláll, és csak ekkor veszem észre, hogy milyen magas valójában.

Ma éktalpú sportcipő van rajtam, de akkor is. Legalább százkilencven centis lehet. És a keze! Imádom a férfikezeket. Látszik rajta, hogy sokszor használja. Nézem, ahogy lehajtja az ingujját, aztán begombolja mindkét mandzsettáját, végül fogja a dzsekijét, a bukósisakját és a táskáját. Ez mind egyetlen összefüggő, könnyed mozdulat, ami aligha tart tovább néhány másodpercnél, nekem viszont kiszárad a szám, hogy újra végignézhetem ezt a műsort. Azta, tényleg dögös ez a pasi, és talán én is csak azért iratkozom fel erre a tárgyra, hogy őt bámuljam, mint azok a groupie-k.

Körülbelül harmincöt-negyven éves lehet. Megrázom a fejem a gondolatra, mert nem számít. A diákja akarok lenni ezen az órán, ő pedig nem barátkozik diákokkal. De még ha meg is tenné, megfogadtam, hogy távol tartom magam a férfiaktól, ha pedig tényleg FBI-os, ahogy Emma gondolja, akkor pláne nem lehet hozzá semmi közöm. Még barátként sem. Sőt ismerősként sem. Gio nem helyeselné, apa pedig… már a gondolattól is megborzongok.

– Épp most mondtam, hogy szükségem van a kreditpontokra – válaszolom visszatérve a témára.

– Milyen szakos?

– Újságírást tanulok.

– Akkor nem angol kurzust kellene felvennie? – Int, hogy menjünk az ajtó felé, ezért elindulok. Ő is lépkedni kezd mellettem. A fenébe, még az illata is jó.

– Azon már túl vagyok.

Megáll, amikor odaérünk az épület túlsó sarkához. Egy csapat fiú lila diákszövetséges pólóban focilabdát dobál egymásnak, mások itt-ott elszórva fekszenek a füvön. Végignézek rajtuk, és arra gondolok, szívesen jártam volna ebbe az iskolába. Nem mintha bánnám, hogy külföldön tanultam, de akkor is. Ez itt egész jónak tűnik.

– Csak csütörtökön vagyok az irodámban tizenegy harminctól tizenkettő harmincig – szólal meg hirtelen.

Felkapom a tekintetem, és ránézek.

– Akkor nem tudok odamenni.

Erre az előadásra sem akartam eljönni ma. Úgy gondoltam, összebarátkozom valakivel, aztán lemásolom a jegyzeteit. Csütörtökön jelmezes próbánk van, és az mindig elhúzódik.

– Vagy odajön, vagy nem. – Megvonja a vállát. – Mennyire akar bekerülni a keretbe?

Egyáltalán nem, vágnám rá legszívesebben, de nem teszem, mert a húgom megölne, ha eljátszanám ezt a lehetőséget. Másrészt viszont nem sodorhatom veszélybe a saját karrieremet és állásomat egy ostoba óra miatt.

– Akkor tényleg nem érek rá.

– Őszinte leszek magával, Emmaline. – Oldalra biccenti a fejét, a tekintete az arcomat fürkészi. – Egyáltalán nem akarom, hogy az órámra járjon, szóval örülni fogok, ha nem jön.

Többször egymás után pislogok.

– Gorombaság ilyet mondani.

– Ez az igazság. Tetszik, vagy sem. – Azzal elindul.

Tátott szájjal nézem, ahogy távolodik. Az agyam túl sokáig hezitál, mire kiadja a parancsot a lábamnak, hogy mozduljon meg. Amikor megteszi, elindulok és utánafutok.

– De miért?

– Csak azért tartok egy kurzust egy évben, mert élvezem. Azt viszont nem élvezem, amikor egy teli előadóteremben valaki számonkéri, hogy milyen nevet használok. Azért szeretek tanítani, mert az emberek tanulni akarnak, nem pedig azért, mert szeretem, ha felelősségre vonnak, hogy mennyit tudok vagy honnan tudom.

– Az FBI-nak dolgozik?

Meglepődve felnevet.

– Nem válaszolok a tolakodó kérdéseire.

– Nem az előadóteremben vagyunk – mutatok rá.

Felvonja a szemöldökét.

– És maga nem a hallgatóm.

– Még.

– Nem is lesz az, ha rajtam múlik.

Összehúzom a szemem. Az övében huncutság csillog.

– Már megbocsásson, professzor, de maga elég nagy seggfej.

– Ez a legtiszteletlenebb dolog, amit egy diákom valaha mondott nekem.

– Nem vagyok a diákja, elfelejtette?

Ekkor én indulok el. Nem számítok rá, hogy utánam jön, és nem is teszi. Tudom, hogy a húgom haragudni fog, de majd meg kell győznöm róla, hogy ő is lássa ennek az értelmét. Csütörtökönként próbám van, és nem tudok elmenni az irodájába. Különben is, nem élnék túl vele egy egész szemesztert.