Marton Andor

AZ ÉLET VISSZAÜT

A BÁNTALMAZOTTAKRÓL

Részben önéletírás

(nem egyes szám első személyében írva)

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Marton Andor

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-10-1

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2021

Ebben könyvben nincsenek személyiségi jogokat sértő dokumentumok, mint ahogyan a II. világháborús visszaélésekkel kapcsolatban se merültek fel sohasem hasonló szempontok.

A képek, ahol az nincs külön jelölve, a szerző saját felvételei.

A könyvborító kép Internetről letöltött iskola.kemecse.hu helyről.

Bevezető

Ennek a könyvnek a tartalma a valóságban megtörtént. Nem lett hozzátéve semmi, történetében szépítve sem.

A könyv főszereplője üldözöttje volt az elmúlt rendszernek. Azt állítják, hogy nem lettek az alapvető emberi jogok megsértve az olyan üldöztetéssel, mint amit ellene is elkövettek, akik ellen izgatás bűntettében indítottak eljárást. Ha az illetékesek, és az emberjogi bizottságok is így gondolják, tudja meg a nyilvánosság, hogyan küldte halálba a kommunizmus az áldozatait a törvényesség mellőzésével, és döntse el a közvélemény, vagy az utókor, hány olyan áldozata lehetett, akik már nem tudják elmondani.

Miközben valamilyen operatív csoport likvidálta áldozatait különböző szigorún titkos módszerekkel, keltik annak látszatát, mintha az elmúlt rendszernek, a kommunizmus késői korszakának, még politikai üldözöttei se lettek volna. Ilyen a törvénysértő módszerekről a Kommunizmus Fekete Könyve se tesz említést. Az elmúlt rendszernek ezeket a bűneit ma is eltitkolják, hisz 1990-ben a „Magyar Köztársaság első szabadon választott, független országgyűlése” 2060-ig titkosította. Ez nagy hiba volt. Ezzel sikerült eltitkolniuk az ügynöklistát, és ahogyan tevékenykedtek. Amiért a kommunizmus üldözöttei mögött nem állt olyan nagyhatalmi segítség, mint amilyen a kommunisták mögött állt a II. világháború után, vissza is éltek vele, háttérbe tudták szorítani egykori áldozataikat. Ez további üldöztetés lett számukra. Amiért még mindig az egykori ügynöklistások viszik a prímet a közéletben, valójában nincs is kit reálisan megválasztani 2022-ben, csak az egykori kollaboráns ügynököket. „Szegény Magyarország…”

Alig észrevehetően folyamatában volt másmilyen változás is, a nyugati világ változása. Emiatt Nyugaton már tudomást se vettek a kommunizmus idején tökéletesen álcázott operatív módszerekről. Ez a történet hírmondóként ma már csak emléket állít, részben az elmúlt rendszer ítélet nélkül likvidált áldozatairól, a rendszerváltás részvétlenségéről irántuk, és egyéb visszaélésekről.

Első írása:

Azért szánta el magát írásra, mert a munkahelyén hozzájutott ehhez a kiselejtezett írógéphez. Miután használhatóvá tette, keserűségében kibújt belőle az első panaszos levélének a megírása.

A levél tartalmára már nem emlékszik pontosan vissza. Eleinte két újjal pötyögtetve, a sufniban titokban mert írni rajta. Abban az időben társadalompolitikailag túlságosan gyanúsak voltak, akiknek saját írógépük volt. Sikerült is felbosszantania őket vele.

Ahol dolgozott, odaszállították az összes vashulladékot, hogy bálákba préselhessék kohászati felhasználás céljából. Amikor az egyik vashulladék kupac mellett elhaladt, valami megmozdult a tetején, és amikor meglátta ezt az írógépet, nagyon megtetszett neki. Megtorpant, mert megfordult fejében, hogy le kellene hozni onnan, de balesetveszélyes lett volna felmászni érte. Amikor újra elindult, ismét megmozdult. Végül rászánta magát, és lehozta. A vállalat dolgozójaként kedvezményesen megvehette három kifli áráért, és ezt a nehéz robosztus írógépet kézben hazacipelte. Javítás közben leltári bilétát talált az oldalára erősítve, mint kiderült, a Katonai Ügyészségé volt. Azonnal megfordult a fejében, vajon hány halálos ítéletet írhattak meg vele az 1956-os Forradalom után. Nem sok javítanivaló volt rajta, csak a csúszka vezetősínjét kellett esztergagép segítségével centrírozva kiegyengetnie, mert az volt elgörbülve. Írógépszalagot akkor még tudott venni hozzá.

Az igazán komisznak mondható első íráspróbálgatásai ezzel lettek megírva, nemcsak ezt az első panaszos levelét írta meg vele. A bírósági ítéletben található idézeteket is ezzel írta. Ezt az írógépet megkímélte, írói indíttatását neki is köszönheti.

Ezután vett, nem éppen jó minőségű, magyar kistelepülésen gyártott írógépet. Ez a lenti íráspróbálgatása szándékosan lett ilyen „vixes”, amit persze nem küldött el sehová se, és annak ellenére, hogy üldözöttségével nem volt publikáció képes az akkori társadalomban, azóta se volt szíve eldobni. Kuriózum gyanánt most viszont érdemes bemutatni, ebben az alaposan megváltozott számítógépes világban.

I. FEJEZET

TITKOS HALÁL

Leventét egyre jobban kezdték üldözni amiatt, hogy tizenöt éves korában az ’56-os Forradalom után, mint kiskorú disszidens volt egy évig Nyugaton. Korábban is éreztették vele lépten-nyomon, de mivel a Szabad Európa Rádió szerint az ország első emberének, Kádárnak, olyan levele volt a nyugati kormányfőkhöz címezve, melyben külön megígérte, hogy nem lesz bántódásuk a hazájukba visszatérő kiskorú menekülteknek, eleinte csak látszatkeltés határán belül üldözgették. Főleg amiatt disszidált, mert amikor az '56-os Forradalom leverése után tüntetéseken vett részt, távollétében kollégiumi karhatalmi házkutatás alkalmával néhány általa érdekesen szépnek vélt színes nyomjelzős lőszert találtak a szekrényében, és le akarták tartóztatni. Talán már erről is tudhattak, csak néhány év elteltével jó képet akartak mutatni Nyugat felé a Forradalommal kapcsolatban is. Miután az édesanyja hazahozta Belgiumból tizenhárom hónap kint lét után, az apja kijelentette: „na kisfiam, te most már nem tartozol se Keletre, se Nyugatra”. Amikor a rendőrségen személyi igazolványt adtak neki, megjegyezték: „nem fogjuk ám beírni”. Nem a csudát nem írták be.

Évek múlva már teljesen nyilvánvalóvá vált számára, hogy a társadalom büntetése sajátos kitaszítottság, főleg a családalapítási törekvéseiben való gáncsoskodás lett. Az volt a presztízs vele kapcsolatban, hogy a hozzá hasonló korú fiúk és lányok sok mindenben szívesen hallgattak rá. Azokat is bántották, akik barátságukat és szeretetüket nyilvánították felé. A legnagyobb bonyodalmat mégis az okozta, hogy az egyik jólelkű lánytól megtudta, hogy létezik olyan magyar anyákból összeverbuválódott szövetség, ahol felheccelt anyák jöttek össze rendszeresen, akiknek hazacsalt gyermekük kiskorú disszidensként jött haza, vagy pedig még kint tartózkodott. Néhány olyan lány is bejárt közéjük, akiknek a vőlegénye disszidált. Mivel ezt a szervezetet a Magyar Nők Országos Tanácsa hozta létre, ők kampányoltak állandóan Nyugat felé a kiskorú disszidensekkel kapcsolatban, de mintha akkorra már bosszúállás formájában tevékenykedtek volna a Belügyminisztérium irányításával. Ha csak egyszer-kétszer büntették volna meg valamivel, de se vége, se hossza nem lett a büntetéssorozatnak. Úgy jártak vele, mint az a tigris, amelyik emberhúst evett, nem tudtak többé leszokni róla. Lehet, hogy nem kellett volna levelet írnia az illetékeseknek arról, hogy őt nem megnevelni, hanem agyonnevelni akarták, mert belügyi köröket haragított magára. Ennek eredménye az lett, hogy rászabadítottak valamiféle titkosszolgálati csoportot, akik az akkori legújabb módszerekkel manipulálni kezdték az egészségét. Rosszulléteire keresve a magyarázatot, ezeket észre is vette. Munkahelyén zsebtükörrel a mellékhelység ajtórése alatt kifigyelte, hogy az egyik munkatársa, gondosan széthajtogatott piros színű papírdarabkával bekente az esztergagépe fogantyúját. Persze hogy védekezett ellene, és vizes ruhával letörülte. Ezt a játékot ideig-óráig lehetett csak űzni, megérezte, hogy valami nagy baj van készülőben. Akkortájt harmincéves volt.

Egyik este nagy meglepetésére bátyja látogatta meg a peremkerületi magányában, akiről tudta, hogy katonai elhárítós tiszt, és mindig is lenézte őt. Székesfehérváron tevékenykedett, ahol a honvédség törzsparancsnoksága volt, és az ilyeneket a hadseregen belül a titkosrendőrség titkosrendőrségének tartotta a hivatásos állomány. Édesanyja társaságában katonai dzsippel érkezett. Valami miatt megérezte, hogy ez búcsúlátogatás, főleg az édesanyja részéről, emiatt mindenre figyelt. Egyszer csak a bátyjának sürgős mehetnékje támadt, miután Levente a tükörből észrevette, hogy valamilyen port szórt szét piciny zacskóból, kezét maga mögé rejtve. A bátyja rászólt az édesanyjára, hogy most már menni kell. Levente akkor még nem tudta, hogy létezik úgynevezett speciális por, ami begázosítja a helységet. Erről csak évek múlva hallott a Szabad Európa Rádióban a vietnámi háború idején, ahol szovjet katonai ügynökök vetettek be ilyet kisiskolás gyerekekkel szemben is, akik közül többen átmenetileg megvakultak emiatt. Távozásuk után pusztán megérzésből hosszantartó kereszthuzattal kiszellőztetett, és éjjel kissé nyitva tartotta az ablakot. Még így is arra ébredt másnap reggel, mintha hangyaboly mászkált volna a fejében, főleg a tarkójánál tompa, szokatlan fájdalom kíséretében. A munkahelyén, ahol gépjavító műhelyben dolgozott, 1971. december 7-én munkakezdéskor feltűnő kedvességgel fogadták egyesek, mint akik készülnek valamire. Talán belügyi körök arra számítottak, hogy aznap már nem fog tudni bemenni. Ez a munkahely olyan városszéli vashulladék feldolgozó telephely volt, ahol főleg a társadalom számkivetettjei kötöttek ki előbb-utóbb. Éppen emiatt voltak ott jól képzett ügynökök is, a társadalom mellőzöttségeibe lelkileg belerokkant dolgozók miatt. Gyakori heccelődés volt részükről: „uram, szereti még a p@nát?” – Amiért a hatalmon levők a partneri kapcsolatot irigyelték áldozataiktól a legjobban.

Miután Levente elfogyasztotta a reggelijét, azt a fél liter zacskós tejet, amit a bevásárlók hoztak, váratlanul furcsa bizsergés szaladt a fejébe, ijedséggel társulva. Egyre fokozódó furcsa rosszullét kezdett elhatalmasodni rajta, a karjaiban nyugtalanságot érzett, mintha kalimpálni szeretnének. Az egész testét átjárta a halálfélelem, és attól való aggodalom, hogy ez csupán a kezdet. Amikor rádöbbent, hogy összeesküvés áldozata lett, pánikba esett. Az ijedségét fokozta, hogy a bevásárlók gúnyosan kértek tőle egy forintot, mint mondták, kabalának. Elhatározta, hogy azonnal hazamegy.

Otthon se tudott nyugton maradni. Valami olyan vegyszer dolgozott benne, ami feszültséget okozott a testének minden porcikájában, a fejében is, ami elviselhetetlenné tette az életérzést. Elment a szülei lakására, mert akkor már érezte, valamilyen segítségre szorul. Az apja volt otthon, akiről mindig is gyanította, hogy párttagként együttműködött valamilyen titkosszolgálattal. Elmondta neki a problémáját, mire azt válaszolta; „ugyan már kisfiam, ilyent még miniszterrel se tesznek”. Rábeszélte, hogy fogadjon el tőle egy tányér levest, de amikor a konyhába pillanatra belesett, észrevette, hogy ugyanolyan piros színű papírral, amilyet a munkahelyén vett észre, bedörzsölte vele az evőkanál belsejét. Azzal az ürüggyel, hogy sétálni szeretne, sürgősen eltávozott.

Összevissza barangolt Budapesten a belvárosban. Érezte, hogy orvosi segítség nélkül nem bírja ki ezt a furcsa rosszullétet, főleg akkor nem, ha még tovább fokozódik. Amiért magányosan élt, nem merte egyedül vállalni az éjszakát ilyen rossz állapotban. Úgy érezte, legnagyobb veszélyt mintha az jelentené, ha megpróbálná alkohol hatása alatt kialudni. Arra is gyanakodni kezdett, hogy ezzel az öngyilkosságba akarják kergetni, de mivel soha nem volt hajlamos rá, mentalitása észrevetette vele. Szörnyű háború dúlt benne, senkitől se mert segítséget kérni. Olyan bizalmatlan lett, mindenki iránt, mint az a köztéri kis galamb, amelyik azért fél minden egyes embertől, mert eleve nem tudhatja, ki akarja bántalmazni. Már nem tudott reálisan gondolkodni sem.

A Szabadság téren barangolva karjaival már-már kalimpálva megkérdezte valakitől; „hol van az Amerikai Nagykövetség?” – ott, ahol az amerikai zászló leng – válaszolta, mutatva abba az irányba. Elindult az épület felé, s mivel sikerült úgy lassítania a lépteit, hogy a szolgálatot teljesítő rendőrrel ne találkozzon össze, zavartalanul bement. A portán azt mondta, hogy vízum ügyben jött, mire fel is engedték. Nehéz volt olyan önfegyelmet parancsolnia magára, hogy ne legyen feltűnő, az erős nyugtalanság kezdett elhatalmasodni rajta.

Maga se tudta volna megmondani, valójában mit remélt a Nagykövetségtől. Az ösztöne súgta talán, hogy kövessen el valamit, amivel felhívja magára a figyelmet, hogy ne tudják titokban eltenni láb alól. Nem bízott az orvosokban sem, ezért nem fordult meg fejében ennek lehetősége. Érezte, hogy ebben az egypártrendszerű társadalomban végképp be tudják szorítani áldozataikat a sarokba. A nagykövetségen többen várakoztak ügyes-bajos dolgaikra, leült közéjük. Kezdett nyugtalanul viselkedni, mire odament hozzá az egyik alkalmazott, megkérdezte tőle, mi a problémája. Azt válaszolta, hogy a nagykövettel szeretne beszélni. Behívták a szomszédos helységbe, leültették az egyik asztal elé, amely mögött fiatalember mutatkozott be tört magyarsággal. Elmondta, hogy a nagykövet éppen nem ér rá, de mivel van két konzulja, és ő az egyik, szívesen meghallgatja. Ekkor papírt és tollat kért, ráírta az adatait, és a következőt: „engem az édesanyám kiskorú menekültként hozott haza Nyugatról. Emiatt mindig is üldöztek. Munkahelyemen olyan vegyszert kevertek a reggelimbe, ami öngyilkosságra serkent, ha ellenállok, úgy érzem, mintha az agyam megbomlana. Kérem a Nemzetközi Vöröskereszt sürgős segítségét!”. A papírdarabkát odaadta neki, mire ismét kiültették a folyosóra. Miután lefordították, ő is nyugtalan lett. A konzul leült mellé, nyugtatgatni kezdte. Elmagyarázta, hogy a nagykövetségen nincs állandó orvosi ügyelet, ők is úgy szoktak orvost hívni maguknak, de ha kell, szívesen elkíséri az itthoni Vöröskereszthez, ami a nagykövetséghez közel van. Levente azt válaszolta, hogy „nálunk a Vöröskereszt ugyanolyan, mint a Hazafias Népfront, minden egy és ugyanaz”. Eközben majdnem az egész nagykövetségen leállt az ügyintézés. A konzul megpróbált a lelkére beszélni, legalább abba egyezzem bele, hogy kihívhassák a mentőt. Beleegyezett. Miközben a mentősöknek nem kellett csak lekísérniük, valaki felkapcsolta az Amerikai Nagykövetség előtti díszkivilágítást. A lépcsőházban a Szabadság Szobor hatalmas méretű fényképével találta szembe magát. Megtorpant előtte, mire a konzul megjegyezte: Miss Liberty.

Amikor megérkeztek az Országos Ideg és Elmegyógyintézetbe, és közrefogva őt, kiszállították a mentőautóból, az egyik mentős megjegyezte: ez a Hárshegy, vagyis a Lipótmező – tette hozzá. Ő biztos futásnak eredt volna Levente helyében. Kijött érte a Csaba úrnak nevezett betegápoló, aki miközben a lifttel felvitte az emeletre, odaszólt hozzá: „szerencséje van, hogy az Amerikai Nagykövetségről hozták be”. A Férfi I-s Osztályra vitték. Miután pizsamára vetkőztették, az volt az első, hogy Hibernál-forte injekciót adtak be neki, amitől hamar elaludt. Nem volt nyugodt éjszakája. Többször arra ébredt, hogy nagyon kellemetlen ízű nyálképződés keletkezett a szájában. Olyan furcsa íze volt, mint dohányos ember számára a rézeleje pálinka. A vasiparban is tapasztalta ezt, amikor rezet kellett megmunkálnia, és közben cigarettára gyújtott, csak most dohányzás nélkül is érezte. Valamilyen réztartalmú vegyszer mindenképpen lehetett a szervezetében. Az is gondot okozott, hogy kiszáradt a torka, de annyi ereje se volt az altató injekciótól, hogy kimenjen vizet inni. Amit öngyilkosságra serkentő vegyszernek vélt, újra és újra felébresztette, így aztán hajnalban észrevette, hogy az ápolók különböző tárgyakat helyeztek el az ágya melletti éjjeliszekrénybe. Reggel sörösüveg csonkját, és borotvaéles kést talált többek közt benne, de a többi tárggyal is tudott volna mit kezdeni valamelyik öngyilkosjelölt.

Azt a generális összeomlást, ami miatt végül is beleegyezett, hogy mentővel kórházba vigyék, csak részben tudta kialudni, arra nem számított, hogy ezzel elmegyógyintézetbe fogják szállítani. Ez további félelemmel és aggodalommal töltötte el, úgy érezte, hogy kálváriája második felvonása következik. Ez be is igazolódott, amikor észrevette, hogy az idegbetegséget egy kaptafára húzva kezelték az elmebetegséggel. Azon az osztályon közel száz férfit kezeltek több kórteremben, ennek húsz-harminc százaléka nézett ki elmebetegnek, az ő nem szakértői szemével persze, közel fele inkább csupán idegbetegnek. Az ismerkedések során többről derült ki a politikai üldözöttség, kb. harminc százalékukról. Olyanok is voltak, akik az 1956-os Forradalomban való részvétel miatt kerültek oda, mert a börtönből való kiszabadulásuk után se hagyták őket békén. Volt ott olyan kiskorú fiú is, akit a szóbeszéd szerint amiatt vitték be, mert levelet írt a Szabad Európa Rádiónak. Elektromos sokkot alkalmaztak rajta, de olyan erőset, mintha azt akarták volna, hogy a plafonig repülve ránduljon meg a teste tőle. Általában Nyugatra írt elcsípett levelek miatt, és különböző politikai tartalmú beadványok miatt kerültek be oda, de mindegyikben az volt a közös, hogy valamilyen rosszullétet kihasználva „fogták be” őket, és persze feljelentés alapján. Zsebes Irén kezelőorvosnő azt mondta neki, hogy „azért kellett idekerülnie, mielőtt még túlságosan bizarr lenne a fantáziája”. Akkor kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy ezt megértse, elvégre mondhatta ezt a levelezéseire is, de voltak olyan észrevételei, hogy egyesek a másságuk miatt kerültek be. Egy-egy elejtett szóból következtetve szinte sportszerűen vadászhattak rájuk. Az egyik fiúnak az volt a bűne, hogy lányos bugyit vett fel magára, és az anyja pszichológushoz vitte emiatt, az pedig beutalta a kórházba. Tablettákkal és injekciókkal próbálták meg kikezelni belőle. Lehetséges, hogy az orvosokat dezinformálták a politikai üldözöttekkel kapcsolatban, mintha ők is csupán aberráltak lettek volna. Mintha ezek az elmegyógyintézeti kezelések inkább elrettentő hatású büntetések lettek volna, mint gyógyító erejűek.

Beépített ügynökök is voltak, akik betegnek álcázták ugyan magukat, de mindenki észrevette rajtuk. Főleg azért, mert saját kulccsal rendelkeztek, és éjjelente kijártak vele a zárt osztályról. Az külön szám volt, amit két ilyen beépített, G. Vilmos és Cs. Sándor művelt. Valamilyen port töltöttek a jó hosszúra megnövesztett körmük alá a zsebükben motoszkálva, miközben odaszemtelenkedtek egyesekhez, és hátratett kézzel elkezdték a körmüket pattintgatni az orruk alá. Vele is ezt tették, de főleg egy volt ENSZ diplomata lett az áldozatuk. Kész kabaré volt, hisz nekik hamarabb megártott. Látási és tájékozódási zavaraik keletkeztek, például az egyik hamarabb akarta kinyitni a vízcsapot, mint odaért volna. Véletlenül meghallotta, hogy az egyik ilyen ügynök, mintha az ország első emberét, „Kádár elvtársat” hívta volna a folyosói telefonon, ami egymagában nem jelentett volna semmit, de amikor meglátta őt, zavartan helyesbített: „Kádár Lehelt keresem”. Nem tartotta kizártnak, hogy az ügynökök ilyen magasabb körökkel is kapcsolatot tartottak fenn, de mintha szándékosan tette volna, hogy megtudja, honnan fúj a szél. Ezekben a körökben nagyon élvezhették azt, amit velük tettek.

Az a kellemetlen ízű nyálképződés még egy hét múlva is érezhető volt a szájában. Teljesen bizalmatlan lett a betegápolók iránt, minden jel arra mutatott, hogy ők is beépített emberek voltak. Nem merte lenyelni az általuk adott gyógyszereket. Mivel úgy adták be, hogy evőkanalat vízbe mártottak, és abba tették bele a tablettákat, kidolgozta annak technikáját, hogyan rejtse el a nyelve alá, miközben jó nagyot nyelt. Még a szájába is belenéztek néha. Ételosztáskor észrevette, hogy az egyik ápoló, a neki szánt kenyeret hirtelen mozdulattal mindig megkarcolta a körmével. Kivájta a kenyérnek azt a részét, amiért keveset adtak enni, és állandóan éhes volt, de észrevette később, hogy azokkal is így tett, akiket politikai üldözöttként ismert meg, csak sorban mindég más és más körmével. Módszerét mások is eltanulták, emiatt lettek jó néhányan kenyér vájogatók. Ezt észrevéve a betegápolók elkezdték fenyegetni.

Kezdett még jobban megromlani a kapcsolat közte és a betegápolók között, amiért valamilyen várt hatás maradt volna el vele kapcsolatban. Egyik este veszélyt érezve nem merte megenni a vacsoráját. Ezt nem vették észre, mert az asztaltársa elrántotta előle, és olyan gyorsan belefetyelte, mintha kutya lett volna. Még megakadályozni se tudta, majd az üres tányért gyorsan visszatette eléje. Amikor az ápolók meglátták, hogy üres a tányérja, még ott az asztalnál injekciót adtak be neki, mindenféle fertőtlenítés nélkül. Úgy vette észre, hogy jó nagy adagot adtak be. Bekísérték olyan kórterembe, ahol csak néhány ágy volt, az egyik ráccsal lezárható, erre ültették rá. Ebbe a kórterembe vitték a haldoklókat, akiket mindig akkor szállítottak el az osztályról, amikor vizit volt, és mindenkinek ágyban kellett feküdnie. Szétnyitható tábori ágyat helyeztek el az ágya mellé, majd nagy tisztelettel odakísértek valakit bordó köntösben, aki felé fordulva leheveredett rá. Közben megint injekciót adtak be neki, ezután lefektették az ágyra, körbezárták ráccsal, majd magára hagyták. Kétségbeesetten felült, de hamar elkezdett szédülni, mire az illető odaszólt: „én az ilyen eseteket végig szoktam nézni”. Ez még ilyen állapotban is bevésődött az emlékezetébe.

Éjfél körül felébredt, mert állandóan az zakatolt a fejében, hogy ne aludj, ébredj fel! Újra és újra elaludt, de ez a hang újra és újra felébresztette. Maga se tudta volna megmondani, hogy szétszedte-e az ágyat, vagy valaki közben kinyitotta, de mintha nagyon rendetlenül lett volna szétnyitva. Mindenesetre engedelmeskedve a hangnak, felkelt és kiment a folyosóra sétálni. Az illető már nem volt ott, a tábori ágy sem.

Oda-vissza sétálgatott a hosszú folyosón, észrevette, hogy a két éjszakai ügyeletes ápoló a kezelőben sakkozott. Már legalább fél órája rótta a köröket, amikor a betegápolók meghallották a sétafikálását, de amikor meglátták, egyikük megjegyezte: „na nekem ebből elegem volt, megyek haza!” Haza is ment. A másik ápoló gyanúsan fürkészte az ágyat, és tisztes távolságot igyekezett betartani. Levente reggelig sétált fel-alá, nem zavarták többé. Másnap lemondott Vajda főorvos. A kíváncsi tekintetekből volt olyan érzése, hogy vele összefüggésben is, – legalábbis többek között. A főorvos egyébként is ingerlékeny volt a betegnek álcázott ügynökök miatt, „maguk jobban tudják” – megjegyzésekkel illette őket. Egy idő után feltűnt neki, hogy a „nacsalnyikok” (orosz parancsnokok) inkább a betegápolók voltak, mint az orvosok. Az ilyenek azt is megengedhették maguknak, hogy önkényesen adogassanak be injekciókat bőrfertőtlenítés nélkül persze.

Egyszer, amikor a folyosón sétált, az egyik betegápoló odaszólt a társának: „na most adjuk be neki!” Lerántották róla a pizsama nadrágot, és mielőtt észbe kapott volna, injekciót döftek belé, majd ottmaradtak a közelében, várták a hatást. Nem sokáig kellett várniuk, mert egyszer csak elkezdett fuldokolni amiatt, hogy a nyelve görcsöt kapott, kezdett lezsugorodni a torkára. Ekkor kikísérték az osztályról a várakozóba, ahol az édesanyja várt rá, aki két hétig nem ment be hozzá látogatóba. „Na itt a gyereke, gyönyörködjön benne” – jegyezte meg az egyik ápoló, és magukra hagyták őket. Hebegve-fuldokolva megkérdezte az édesanyját, hogy miért nem jött be hamarabb? Azt mondta, hogy azért nem, mert a Dunában keresték. Úgy tudták, hogy öngyilkos akar lenni, de azt senki se mondta, hogy kórházba vitték. Ekkor eszébe jutott az, aki megette a vacsoráját, mert ugyanabba a kórterembe került, és ezután három napig mélyen aludt. Néha felült az ágyon, ilyenkor elüvöltötte magát: „jaj Istenem, meghalok”, és eszméletlenül roskadt vissza. Rádöbbent arra, hogy talán be is dobták volna a Dunába, ha sikerült volna örökre elaltatniuk, pontosabban kivégezniük, mert úgy gondolta, neki ne mondja senki, hogy ez nem az volt, és az édesanyja úgy tudná, öngyilkos lett. Gyanította, hogy az édesanyja is tagja volt annak a jóhiszemű, bár bosszúállóvá heccelt magyar anyák összejöveteleinek a Belügyminisztérium szervezésében. Sejtette tehát, miért is kell úgymond gyönyörködnie benne, csak tudat alatt önvédelemből, ezeket a megérzéseket sohase akarta megérteni a maga színtiszta valóságában. Azt is meg lehet szokni, ha az embert örökösen el akarják tenni láb alól, elvégre az ősember is úgy volt túlélő, hogy itt egy haramia, ott egy fenevad, legfeljebb el lehet képzelni szebb életet is. Különben is, annyira szenvedett fuldoklástól, hogy szinte már-már haldokolt, és ettől mintha az édesanyja szíve megesett volna rajta. Megígérte neki, hogy máskor is bemegy látogatóba.

Szerencséjére váratlanul bírósági vizitet tartottak, ahol megvizsgálták. Főleg arról faggatták, hogy miért menekült be az Amerikai Nagykövetségre. Megvitatták, hogy ilyen esetekben nemzetközi nyomás is lehetséges, majd azt kezdték tudakolni, hogy mit mondhattak be a Szabad Európa Rádióban vele kapcsolatban. Végül nem odavalónak ítélték, és elrendelték, hogy megfelelő gyógykezelés után bocsássák el a kórházból. Ez szinte hajszálon múlott, mert az osztály pszichológusnője vizit előtt vizsgálatra invitálta, közben olyan cigarettával kínálta meg, aminek a füstjét óvatosságból nem szívta le ugyan, mégis fényes pontok szaladgáltak a szeme előtt egész vizit alatt.

Az új főorvos behívatta a dolgozószobájába, ahol elbeszélgetett vele. Azt is megkérdezte, mit kapott karácsonyra. Nem sok eldicsekednivalója volt, mert csak azt a piros színű nyakkendőt kapta, amit az elhárítós tiszt bátyja küldött neki. Ő se, és az apja se látogatta meg a kórházban, a temetésére se mentek volna el ezek szerint. A főorvos hosszasan fürkészte, majd azt mondta, hogyha hajlandó pillanatra elmosolyodni, hazaengedi szabadságra. Szomorúan elmosolyodott…

Kapott egy hét szabadságot, de ezt se könnyen. A pszichológusnő ugyanis megint résen volt. Miután már átöltözött, kierőszakolta, hogy fogadja el tőle a feléje kínált cigarettát. Csak két szippantást mutatott be neki nagyvonalúan, de pechére ettől is alig állt meg a lábán. Hatalmas önfegyelem kellett ahhoz, hogy a szédülést ne vegyék észre rajta. Sikerült hazajutnia, ahol kertes kis házban egyedül élt. Könnyelműen meglátogatta a szüleit, úgy tett, mintha mit sem értene az egészből. Sajnos a tőlük kapott kávétól, amit távozása előtt adtak, minden kezdődött előröl. Útban hazafelé szörnyű idegi feszültség kezdett elhatalmasodni rajta. Ez nem ugyanolyan volt, mint amivel kórházba került, mert ez nem okozott bizsergést a fejében, de azt a nyugtalanságot, amitől alig fért a bőrébe, ismét minden porcikájában érezte. A feszültség gócpontját tompán ugyan, újból a tarkójában érezte. A másik erősen észlelhető nyugtalansági góc megint a karjaiban volt érezhető, csak most nem akartak kalimpálni. Az autóbuszon alig volt türelme ülni. Ez a rosszullét nála gyengébb idegrendszerű embert be is tudta volna csapni, főleg ha szerelmi csalódáshoz társult volna, vagy súlyos kudarchoz az életben. Különben is, már tudott róla, mert a lányok visszaszólták neki az effajta intézményes mesterkedést, emiatt nem mindennek ugrott be. Most viszont úgy gondolta, ezt a legeslegújabb rosszullétet szőrével kell gyógyítani, ezért vett két üveg olyan jó bort, amitől garantáltan nem lehet fejfájást kapni. Ez a gyógymód szerencséjére bevált, hamar el is telt az éjszaka és a szabadság, legfeljebb megtanult még óvatosabb lenni. Elhatározta, hogy nem megy vissza a kórházba, de egyszer csak mentőautó állt meg a kis háza előtt, édesanyja is velük volt. Amikor beszálltak a mentőbe, az édesanyja odaszólt a mentősöknek: „itt él egyedül, és nem akar megnősülni” – mintha nem tudta volna, hogy egyszer már megnősült, de abba is bele lett operatív pancsolva. Erre a megjegyzésre az apja szedhette rá.

A kórházban már nem tartott többé senkitől, kiszabadulása reményében megnyugodott. Különben is, már gyerekkorában észrevette, hogy szinte kockázatot vállalva nem fél semmitől. A főorvos betartotta a bírósági vizit előírását, és elbocsátotta a kórházból, persze ehhez a jó édesanyja aláírása is szükséges volt. Meg is bocsátott neki újra és újra, mert állítólag az elmegyógyintézetbe könnyű bekerülni, de annál nehezebb kikerülni onnan. A zárójelentésére azt írták rá, hogy „premorbidan schizoid egyéniség”, amire ennél megbízhatóbb társadalomban egyesek még büszkék is lennének – sznobságból persze, de azért őt egész életére el akarták vágni ezzel.

Ez csak két és fél hónap volt az életéből. Ezt követően még több százszor próbálták meg likvidálni különböző titkosszolgálati trükkökkel nagyon is szerény becslés szerint. Ő csak pillanatnyi zavart okozhatott a Hárshegyen, legfeljebb őt jól kifogták. A pszichiátriai visszaélések legvadabb korszaka csak ezután következett. Ennek már negyvenkilenc éve, és a skizofréniára jellemző szellemi leépülésnek nyoma sincs benne. Nem érzi magát elmebetegnek. Az elmegyógyászat legtöbb esetben azóta se tud elfogadhatóbb diagnózist kiállítani valakiről, miközben ők állítják saját magukról, hogy erről a betegségről tudnak a legkevesebbet. A skizofréniát nem ártana lelkiismeretesebb kutatással áttanulmányozni, és újraértékelni. Ezzel az állítólagos diagnózissal, egész életére tönkretehetnek bárkit, amit már akkor is kiállíthatnak valakiről fellebbezés lehetősége nélkül, ha csak az időjárásról beszélgettek el vele.

Fél évvel a kórházból való kikerülése után arról számolt be az Amerika Hangja Rádió, hogy Magyarországon középkorú férfi bemenekült az Amerikai Egyesült Államok Nagykövetségére, és arról panaszkodott, hogy megmérgezték valamivel. Nem engedte magát mentővel elvinni, és amikor magára hagyták, a nagykövetség mellékhelységében öngyilkos lett. Egy év elteltével pedig a Szabad Európa Rádióban arról beszéltek, hogy „Lám a magyar kormány még azt az ígéretét se volt képes betartani, hogy nem lesz bántódásuk a hazájukba visszatérő kiskorú menekülteknek”. Azóta se tudni, mi lett a visszatért kiskorú menekültekkel, ezzel kapcsolatban valamit nagyon titkolnak, még a rendszerváltás után is tabutéma maradt, és még 2020-ban is az volt.

A zárójelentés szerint a „Kórisme: Morbus Bleuler paranoides. Anamnesis: premorbidan schizoid személyiség. Körülbelül másfél két éve paranoid mechanizmusok léptek fel, anxietás, magatartása nyugtalan, átmeneti beilleszkedési zavarai voltak, presecuterius doxasmákat hangoztatott, kóros jelenségtulajdonságok voltak. Kórlefolyás: osztályunkon neuroleptikus kezelésben részesült, doxasmái elhalványultak”.

Ez a kórház, az Országos Ideg és Elmegyógyintézet 2007-ben megszűnt, a pszichiáterek többsége emiatt külföldre távozott.

„A szakorvosok többsége Svédországba evakuált, de jut belőlük Norvégiába és Nagy-Britanniába is. Az elvándorlás mértékére jellemző, hogy a magyar pszichiátereknek már saját külön szakmai társaságuk is működik a svédeknél, ahol egyébként olyan jól érzik magukat, hogy a hazai szakmai társaság megkeresésére fülük botját sem mozdítják.” /Medicinal Online 2012/

Ezzel éppen azt követték el ők is, amiért Leventét vonták felelősségre pszichiátriailag, a gyerekkori disszidálásáért, aztán ott biztos nem mernek hasonló visszaéléseket elkövetni. Az azért különös, hogy az innen eltávozott orvosok külföldön milyen jól tudják, milyen a tisztességes gyógyítás, habár ott jobban meg is fizetik őket.

A pszichiátria nem tett bűnvallomást egykori visszaéléseikkel kapcsolatban a rendszerváltás után, sőt jóságukat imitáló elterelő manővereket hajtottak végre Dr. Veér András pszichiáter, kórházigazgató irányításával. Például, a kotyelnyicsi elmegyógyintézetben megtalálták a Szovjetunióban raboskodó legutolsó magyar hadifoglyot, Toma Andrást.

Az olyan kategóriájú üldözöttek, mint Levente, a rendszerváltás után is előítélet áldozatai lettek, továbbra is számkivetettek maradtak. Nem kaphattak kártérítést, sőt, semennyi társadalmi segítséget. Magyarországon is, a 2012-től érvénybe lépett új alkotmány szerint a kommunizmus bűnei mégsem évülnek el. Ez a döntés, csak amolyan „eső után köpönyeg” intézkedés volt, mintha a II. világháborús bűnök csupán 1968-tól kezdve nem évültek volna el, miközben addig elévültként kezelték volna. Az új alkotmánynak ezt a részét azért „elkapkodták”, hiszen az olyan egykori politikai üldözöttek, mint amilyen Levente is volt, még nem mind haltak meg. Nem kell persze attól tartani, hogy ennek a látszatkeltő új alkotmánynak lesz foganatja, segítséget is fognak kapni.

Levente, amikor még a kórházban volt, és a vizit miatt mindenkinek az ágyában kellett feküdnie, az egyik beteg megjegyezte: „nézzétek, a Levente imádkozik”. Miután kikerült a kórházból, megköszönte Istennek, hogy reményt sugallt, segített rajta. Talán jobban jár az, aki hisz Istenben, mint aki nem.

EGYKORI ORSZÁGOS IDEG ÉS ELMEGYÓGYINTÉZET

szellemvarosok.blog.hu

II. FEJEZET

VISSZAÉLÉSEK

Ez a dokumentum amiatt is figyelmet érdemel, mert igazi III/III-as ügy volt. Ez volt ugyanis a magyarországi kommunista titkosrendőrség fedőneve, és nemigen került nyilvánosságra ehhez hasonló dokumentum. Leventének Nyugatra írt panaszos levelei miatt készítették. Ehhez a hivatalos titkos irathoz a rendszerváltáskor jutott hozzá, ő is csak akkor tudta meg, hogy ez volt a magyarországi félelmetes titkosrendőrség, addig nem is hallott róla. Bizonyára tanultak az 1956-os Forradalomból, hogy ezzel az elnevezéssel tökéletesen tudták álcázni magukat, ezek szerint népellenes módon, mert biztos nem az amerikai CIA ellen, bár az különös és elgondolkodtató, hogy még a Szabad Európa Rádió se, de még az Amerika Hangja sem tett említést róluk a rendszerváltásig.

Néhány Nyugatra is írt levele miatt vonták felelősségre, persze azzal vádolták, hogy nem értett egyet a szocialista javak egyenlő elosztásával. Valójában a miatt írt panaszos leveleket, mert a második házasságából származó gyermekét tudta nélkül hathónapos állapotban császármetszéssel kivágták a felesége méhéből a Péterfy Sándor utcai kórház szülészetén. A műtétet Dr. Forgács József főorvos, egyetemi tanár, az orvostudományok kandidátusa hajtotta végre, aki a Budapesti Pártbizottságnak is tagja volt.

Miután megtudta, bement a kórházba, és kérdőre vonta őket. A főorvos azzal mentegetőzött, hogy a műtétet orvosi bizottság javaslatára hajtotta végre, mert a bizottság szerint elmebetegtől származó terhességet kellett megszakítania. Elmondta azt is, hogy feleségét először csak fel akarták úgynevezett cukrozni, majd miután ez az indikálás nem sikerült, császármetszéssel vették ki. A főorvos tagadta, hogy a gyermeke hathónapos állapotban lett volna, váltig állította, hogy csak négy és félhónapos volt. Valójában három hónapos kor után még ilyen indokkal se szabad terhességet megszakítani. Ráadásul gyermeke május 14-én mozdult meg először a felesége méhében, akkor lehetett négy és félhónapos, a műtétet pedig másfél hónapra rá, 1973. június 28-án hajtották végre. A feleségét tudta nélkül fektették be a kórházba, ahol azonnal hozzá is láttak, mielőtt megtudhatta volna. A gyermekek négy és félhónapos korukban szoktak először megmozdulni az anyaméhben, ezért hathónapos lehetett, plusz-mínusz néhány nap, esetleg egy hét, de nem másfél hónap. Amikor elindult megkeresni a feleségét, az ápolónőktől és az egyik orvostól megtudta, hogy a bizottság javaslata alapján nem ilyennek képzelték el a gyermek apját. Ezt a főorvos is említette fürkészve őt. Levente megtudta tőlük azt is, hogy a Bakáts téri kórházban tevékenykedett az a tizenkét tagú orvosi bizottság, akik ilyen műtétekre adtak ki engedélyeket. Őt még csak nem is látták. Ezek szerint valaki el tudta intézni, aki nagyon is szemmel tudta tartani a sorsát. Talán különleges pártvonalon működhettek, úgyhogy lehet valami bűntudat is abban a rendszerváltás után létrehozott Bakáts téri inkubátorban, az újszülött gyermeküket elhagyni szándékozó anyák számára, hogy lám ők milyen jólelkűek, és humánusak, nehogy már bárki is szóvá merészelje tenni egykori mengelista gyerekgyilkos bűneiket. Az a nőgyógyász is tagja volt ennek a rémbizottságnak, aki mindenféle grafikonokat is rajzolt futtatott orvosként a televízióban a gyermekszaporulattal kapcsolatban, és emiatt valóságos szexmániásnak tűnt, ráadásul a rendszerváltás után amerikai gyermekkereskedelembe bonyolódott bele. Amikor megtudta, hogy leukémiás lett, kifakadva megjegyezte a tévében, hogy élete műve romhalmazzá vált. Másoké meg miatta. (Az ilyen életképes korban elvégzett felcukrozás olyankor nem szokott sikerülni, amikor a gyermek heroikus küzdelemmel ragaszkodik az életéért). Nem kevés kegyetlenség és gonoszság kellett hozzá ezek szerint.

Éppen abban az időben „a nagy Mérei” pszichológus, az ELTE egyetemi tanára, aki központi bizottsági tag is volt, a következőt nyilatkozta a rádióban: „A mi társadalmunkban már az is közügy, hogy a Mancika kibe lesz szerelmes, mert ha lakást kell adni neki, nem mindegy, hogy kivel kapja”. Ilyen diszkriminációt csak politikai üldözöttek ellen alkalmaztak, s nem pedig a felháborítóan alacsony intelligenciájú bűnöző hajlamú rablógyilkosok ellen. Issza is a levét a társadalom azóta is.

Néhány éve még rendszeresen meginterjúvolták az egykori szovjet titkosszolgálat, a KGB „jogutódja” által futtatott kádereket, mint pl. Stadler áfa csaló vállalkozót, akikkel tulajdonképpen demoralizálni akarták a rendszerváltást. Stadler csak úgy kerülhetett a képbe, hogy a KGB tipikus tudatalatti stresszelő módszere szerint „akasztói” juhászbojtár volt. (Főleg az „Akasztó” településnévnek volt tudatalattiságra ható jelentősége.) Ezzel együtt az anyósa egymaga kevés lett volna arra, hogy ezt a műtétet el tudja intézni, sokkal komolyabb háttere lehetett ennek. A legnagyobb megdöbbenés akkor érte, amikor a kórházban a még kábult felesége azt vágta a fejéhez, hogy osztályidegen gén nem oké gén. Ezt dumálták be neki, de nem is az ilyen gonoszkodó „tudósok” kapták a Nobel-díjat a génkutatásokért. A felesége, és az anyósa, a jól „megszolgált” műtétért, miután elváltak, új lakótelepi lakást kaptak Érden, majd a felesége, miután rádöbbent, mire szedték rá, öngyilkos lett.

Akkortájt gyakran elhangzott főleg kabaré műsorokban, hogyan is kell császárt metszeni? Futószalagon metszegettek „császárokat” talán? – mert nem egyedül ő járhatott így, aztán biztos nem az intelligencia hiánya volt a mérvadó. Csurka István, a Szabad Európa Rádió szerint, már a ’70-es években megjósolta, hogy elbugrisodunk. Most már legalább azt is lehet tudni, mitől csappant meg ily drasztikusan Magyarország lakossága többek között. Népszaporulatban már a sír szélén állunk, amit Európai Uniós népek vesznek körül. Ámen? Csak az ilyen gyerekgyilkos alakokat kellene belelökni abba a bizonyos sírgödörbe, mert miért is kellene az ilyen társadalom miatt, az egész népnek bűnhődnie?

Őt azért üldözték, mert a kommunisták Vörösmarty Szózat című versével felvértezve, halálos bűnnek titulálták azt, hogy gyerekkorában, mint kiskorú menekült, volt egy évig Nyugaton. A költő nem szankciókra szólít fel benne, hanem pusztán hazaszeretetre buzdít, amit mindenkinek szíve joga megszívlelni vagy nem, s nem pedig vasfüggönyt látni a magyar irodalom egyik leghazafiasabb versében. Azzal a műveltségükkel nem ezt vették észre benne. Valójában még a saját ideológiájukkal se voltak tisztában rendesen, ezért mondogatták gyakran, miszerint: „Lenin azt mondta, hogy ami nem megy, azt ne erőltessük”. Jobb, ha most már tudják, éppen az ellenkezőjét mondta: „Ami nem megy, azt gyakorolni kell!”. Akkora bűnt követett volna el a nyugati tartózkodásával, hogy még a leendő gyermekét is meg kellett ölniük emiatt? Nem tudtak bosszút állni csak azokon, akik hazajöttek, és ezzel épp a hazaszeretet lett megbosszulva. Sikerült is bebizonyítaniuk, hogy azoknak volt igazuk, akik elmenekültek innen Nyugatra.

Nem sokkal ezután bevezették Magyarországon a kötelező Házassági Tanácsadás intézményét, mintha a magyar fiatalok nem tudnának saját maguktól „párba állni”. (A fiatalok már akkor is csak viccként értelmezték.) Leventének voltak olyan észrevételei más alkalommal is, hogy országos rendeleteket is hoztak csupán azért, hogy egyvalami ne sikerülhessen neki. Kommunisták szerint még a lányok „micsodája” is a szocialista javak közé tartozott, de még a férfiak „nimbusza” is. Nem tudták megállni ugyanis, hogy ne dicsekedjenek el titkosrendőrségi mivoltukkal. Innen tudta meg, hogy az egyik titkosszolgálati ügynökük az esküvő előtt közölte a már beöltözött osztályidegen menyasszonyával, hogy „ne haragudj drágám, de alma a fa alatt”. Még lélekölő hipnotizőrjeik, és mérgeik is voltak az ilyen provokatív alkalmakra. Voltak, akiket hipnózis hatása alatt indítottak neki a nyugati határnak, hogy aztán „karhatalmi blokkírózással” foghassák el látványosan őket. Éppen ők állították elő sokakban azt a fojtogató szorongó érzést, ami miatt, aki csak tehette, menekülni próbált Nyugatra, ahol nagyobb igazi hazaszeretetről tudtak tanúbizonyságot tenni, mint az akkori Magyarországon.

Amiért szóvá merészelte tenni gyermeke megölését, izgatás bűntettében indítottak eljárást ellene, és állították bíróság elé. Amiért nem írta alá a rendőrségi jegyzőkönyvet, a bírósági tárgyalás előtt igazságügyi orvos szakértőhöz idéztették, és az ilyen ügyekben szokásos koncepciós diagnózis alapján, a kommunista bíróság meghatározott lakhelyen letöltendő házi gondozásban foganatosított kényszergyógykezelésre ítélte, ami egyes hozzátartozói miatt, és a munkahelyi környezete miatt veszélyesebb lett számára a börtönbüntetésnél. Akkor még ott dolgozott, ahonnan 1971. december 7-én bekerült a kórházba, „kivégzés öngyilkosság által” – kollektív munkahelyi ítélet végrehajtás következtében, speciális idegméreggel végrehajtva.

A rendszerváltás kezdetén még ő sem tudott hozzájutni a Pesti Központi Kerületi Bíróság 15.B. 22.005/1974/4.sz. ítélet teljes tartalmához. Kikérte a bíróság irattárából, de csak a levágott felső része volt már meg. Talán a nagy iratmegsemmisítések idején tartották fontosnak, hogy ezt is eltüntessék. A bírósági tárgyaláson indoknak szinte szóról szóra azt a rendőrségi jegyzőkönyvet sorolták fel, amit éppen a miatt nem írt alá, mert azzal már ő is kiállított volna saját magáról egy diagnózist, de azért itt-ott teljesen kiforgatták a szavait, szinte átírták az ügyhöz tartozó Nyugatra írt levelei egyes részleteit.

A bírósági tárgyalást megelőzően ugyanis rendőrségi kihallgatáson vett részt a Budapesti XVII. kerületi Rendőrkapitányságon. Civil ruhás rendőrtiszt hallgatta ki, aki Kunszt Tivadar rendőr főhadnagynak mutatkozott be, még azt is hozzátette, hogy ő politikai rendőr. A főhadnagy túlságosan alacsony fotelba ültette az íróasztala előtt kissé oldalt. Elmondta, hogy tizenhárom levelet gyűjtöttek össze vele kapcsolatban, melyeket részben Nyugatra címzett, részben pedig magyar intézményeknek, mint például az egészségügyi miniszternek. Leventét ebben az a társadalmi összetartás lepte meg, hogy majdnem minden levelét viszontláthatta. Milyen jól tudták a címzettek, hogy panaszos leveleit, melyekkel szerintük izgatta őket, hová továbbítsák. Mind a Belügyminisztériumban kötött ki. Csak egy levele jött vissza Nyugatról azzal, hogy a címzett ismeretlen, persze nem ám hozzá ezek szerint, a többi talán ki se jutott az országból. Nyugaton meg sem fordult a címzettek fejében, hogy az ilyen visszairányított levéllel mekkora bajt okozhatnak valakinek. Akkor Keleten még nem ismerték Nyugat bizonyos dolgok iránt közömbös arcát, ahol nem érzékelték kellőképpen az itteni állapotokat. Levente csak bebeszélhette magának, hogy odakint szolidárisak voltak iránta.

Abban az egypártrendszerű kommunista társadalomban túlságosan megszervezett rendőrállammal állt szemben, a jelentéktelennek beállított kerületi rendőrségi kihallgatáson. A rendőrtiszt, kérdéseket tett fel neki, és az íróasztalán levő írógéppel, két újjal pötyögtetett. Egyszer aztán feltűnt, hogy nem azt írhatta, amit mondott, mert a jegyzőkönyv tartalmát nyitott fiókból másolta. Bizonyára ezért lett olyan alacsonyra ültetve, de hát ahhoz, hogy ezt ne vegye észre, nem kellett volna hosszadalmasan böngésznie a fiókot. Ezek szerint mondhatott neki a megölt gyermekével kapcsolatban akármit, mert erről szóltak panaszos levelei, ha csupán előre megszerkesztett kihallgatási jegyzőkönyv lett megírva. Ezzel a piszmogásos módszerrel, több mint három órán keresztül tartott a kihallgatás, amíg megírta a hatoldalas jegyzőkönyvet, amit Levente nem írt alá. Azt lélektani hatásnak szánhatta, hogy a rendőrségről való kilépőjét félig kitöltve a kezében tartva, a jegyzőkönyv mielőbbi aláírására sürgette mondván, hogy halaszthatatlan elintéznivalója van. Emiatt a jegyzőkönyvet gyorsolvasással nézte át, de azt a rengeteg rosszindulatú állítást, amivel be akarták füröszteni, azonnal észrevette. Szólt neki, hogy csak az első oldalt írja alá, mert ott a személyi adatai vannak, és azok nagyjából megfelelnek, de a többit nem. Azt válaszolta, hogy „csalódtam magában”, és dühösen mégis kiállította a kilépőjét.