Az Apát

Bakos László

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Szél Ildikó

1. Csoda

A Tisza túlsó oldala felől sűrű, sötét felhők közeledtek. Az állatok riadtan húzódtak össze. Az emberek aggodalmas szemmel figyelték a közeledő égiháborút. Az öreg Csokány, a juhnyáj számadója gondterhelt arccal körbenézett. A riadt állatoktól nem messze vidáman hancúrozó gyerekeket látott. A legelő egyik szélén, tőlük néhány kőhajításnyira, háborúsat játszottak éppen. Két hatalmas fűzfa körül ugráltak. Ezek a fák már az előző nemzedékeknek is a kedvenc helye volt, mert hatalmas üregek voltak bennük. Egyszerre két-három gyerek is elfért ezekben. A fa körül szaladgálók apró nyilakkal lövöldöztek feléjük. Azt már az öreg számadó nem láthatta, hogy időnként onnan is kiröppent egy-egy vessző. A gyerekek vagy nem vették észre a közeledő égi vészt, vagy nem vették komolyan.

– Elment az eszük ezeknek a büdös külyköknek? Nyakukon a vész, de ők nem figyelnek semmire!

Olyan gyorsan jön a vihar, hogy ha azonnal nem szaladnak haza, nem ússzák meg szárazon –

morogta félhangosan.

A bojtárjai felé nézett. A legfiatalabb állt hozzá a legközelebb. Lehet, hogy tavaly még ő is így játszott valahol a határban.

– Nána, fiam! Ugorj! Zavard haza azokat a kölyköket, mert itt nyomja őket a vihar!

A bojtár azonnal ugrott. Közben még hallotta, hogy a gazdája magában morog.

– Túl gyorsan jön a vihar, még mi is bajba kerülhetünk!

Büszkén haladt feléjük. Na, majd ő megugrasztja ezeket a gyerekeket! Éretlenek, nem figyelnek semmire, gondolta magában. Arról már rég elfeledkezett, hogy nem is olyan régen még ő is ilyen felhőtlenül játszott, néha pont itt, a fűzfák környékén. Azok annyira belefeledkeztek a játékba, hogy sem a közeledő viharra, sem a közeledő bojtár kiabálására nem figyeltek.

– Futás hazafelé, taknyosok! Nem látjátok, hogy mekkora vihar közeledik felénk?!

A gyerekeket nem zavarta semmi, tovább lövöldözték vesszőiket a nagyobbik fa felé. Nána egy pillanatra megtorpant. Bosszantotta, hogy a kutya sem figyel rá. Ekkor hirtelen jó ötlete támadt. Egy huncut mosoly jelent meg az arcán. Letekerte a válláról a karikás ostorát, majd a viháncoló gyerekek felé cserdített egyet. Különösebben ez se foglalkoztatta őket, bár néhányan a csattanás felé kapták a fejüket.

– Na, ha nem figyeltek ide, akkor tudok másképpen is beszélni! – morogta félhangosan.

A második suhintása a hozzá legközelebb álló gyerek fenekén csattant. Az egy nagyot visított, majd egy nagyot ugrott. Néhány napig biztosan meg fog látszódni a fenekén a hurka. A csípés helyét fogva, dühösen nézett a bojtárra.

– Miért bántasz, Nána? Megmondalak az apámnak, majd kapsz tőle, az biztos! – mondta majdnem sírva a fiú.

– Majd kapsz te az apádtól még egyet, ha tovább szájaskodsz! Nem hallottátok, hogy mit mondtam? Futás hazafelé! Jön a vihar!

A hangos jajszóra és a veszekedésre mindenki odakapta a fejét. Néhányan olyan meglepetten néztek, mintha azt hitték volna eddig, hogy csak ők vannak a legelő szélén. Többen viszont azonnal a

barátjuk pártjára álltak és dühösen kiabáltak Nánára. Egy legényke még azt is meg merte tenni, hogy a kis vesszőjét a bojtár felé lőtte. Szerencséjére nem találta el, mert ezért biztosan kikapott volna otthon.

– Miért bántasz bennünket?

– Hagyjál bennünket békén!

– Nem csináltunk semmi rosszat!

Ezeket és hasonlókat kiabáltak feléje.

Ő látta, hogy az egyik gyerek rálőtt a kicsi nyilával. Bölcsen úgy döntött, hogy békén hagyja, nem veri le rajta a sértést. Tudta, hogy furcsa lenne, ha egy fiút kergetne a réten. Inkább újra rájuk kiabált, hátha most már megértik, hogy miért akarja hazazavarni őket.

– Nem értitek, amit mondtam?! Futás hazafelé! Nem látjátok, hogy mekkora vihar közeledik felénk? Futás, mert végigvágok mindannyiótokon!

Ekkor néztek fel valamennyien az égre. Az arcukon lehetett látni a meglepődést. Tényleg úgy tűnt, hogy eddig senki nem figyelt fel a közeledő sötét felhőkre és a dörgésre. Lehet, hogy néhányan megijedtek, mert megfordultak és elkezdtek futni Nána felé. Ilyen messziről is lehetett látni a falu templomának a tornyát. A jó példa ragadós volt, mert azok is követték a társaikat, akik még játszani akartak.

Nána a jól végzett munka tudatában peckesen ballagott vissza a számadójához és a bojtár társaihoz. Bízott benne, hogy Csokány a társai előtt mond neki egy-két elismerő szót. Hadd hallják a többiek, hogy bár ő a legfiatalabb, de ha intézkedni kell, akkor lehet rá számítani! Tudta, hogy valószínűleg nem kap egy jó szót sem, mert ha feladatot kapnak, akkor azt szó nélkül teljesíteniük kell. Nem jár érte még egy elismerő pillantás sem. Azért vannak itt, hogy ugorjanak, ha kell, na meg azért, hogy tanuljanak. Tudta, de vágyott az elismerésre.

Az öreg Csokány már egészen mással volt elfoglalva. Tudta, hogy a nyájjal nem tudnak már biztonságosabb helyre elhúzódni, ezért itt kell vigyázni rá a vihar alatt. A bojtárjaival körbevették a juhokat, nehogy valamelyik nekiinduljon félelmében a nagyvilágnak. Mindenki magára húzta a subáját, úgy, hogy csak a fejük látszott ki, azon meg jól ráhúzva viselték a süveget.

– Nána! Gyere, állj ide mellém! Te még nem voltál kint ilyen viharban a legelőn! – szólt rá Csokány.

Ő szó nélkül melléje állt. Magára húzta a subáját és a süvegét. Pásztorbotjára támaszkodott, remélve, hogy nem fogja fellökni a vihar. Az öreg Csokány gondolatolvasó lehetett.

– Ha nem tudtok ellenállni a szélnek, akkor kuporodjatok le a földre! – kiáltott még egy jótanácsot a bojtároknak.

Nánának hirtelen a szaladó gyerekek jutottak az eszébe. Talán még hazaérnek, mielőtt kitörne a vihar. A fiúkról eszébe jutott az öccse, Uros. Nem látta közöttük. Ugyan hol lehet? Mindig ezekkel szokott játszani. Soha nem maradt ki még semmilyen csínytevésből. Lehet, hogy otthon maradt.

Mostanában sokat jár a falu plébánosához. Az anyjuk sem érti, hogy mit kereshet ott olyan gyakran.

Elég, ha vasárnap elmennek a misére. Többet nem vár el senkitől András atya. Eddig jutott a gondolataival, amikor megérkezett a vihar. Hatalmasat dördült az ég, majd lecsapott az istennyila.

– Na, ez nem messze volt tőlünk! Ezért nem szabad a fa alá bújni viharban! – kiáltotta feléje Csokány.

Tényleg nem. A kisebbik fűzfába vágott bele. Furcsa, de messziről úgy tűnt, hogy leszakította a kérgét. A fa tövében valami lángra kapott és a tűz egyre feljebb kúszott a fán. Nemsokára hatalmas lángokkal égett. A fokozatosan erősödő szél átfújta a lángokat a másikra is. A tűz szinte azonnal belekapott. Nemsokára mind a kettő úgy égett, mint egy fáklya. Mindenki a két égő fát figyelte.

Ekkor leszakadt az ég. A cseperkélő esőt felváltotta egy hatalmas zápor. Olyan sűrűn zuhogott, hogy a két fa tüzét szinte azonnal kioltotta. Az egyik szinte teljesen elégett, a másikat pedig végigperzselte a tűz.

– Na, itt se fognak játszani egyhamar! – mondta Nána, igazából csak magának.

Amilyen gyorsan jött a vihar, olyan gyorsan el is ment. Csokány lerázta a subájáról a vizet, majd körbejárta a nyájat, érte-e valami kár. Lassan ballagva látta, hogy szerencsére a riadalmon kívül más nem történt.

– Hé, legények! Ballagjunk a falu felé! Mozognak egy kicsit és megnyugodnak.

A bojtárok parancsára a pulikutyák elkezdték terelni a nyájat. Hangosan ugattak, a lemaradó birkák felé oda-odakaptak. Régi, tapasztalt terelő kutyák voltak az öreg Csokány mellett. Meg-megtámadták a lemaradókat, de vigyáztak, hogy nehogy kárt tegyenek bennük.

Már jó ideje ballagtak a nyájjal, amikor a falu felől néhány lovast láttak meg, akik mögött jópáran szaladtak. A lovasok nagyon igyekeztek, hamar a pásztorok mellé értek. Már messziről kiabáltak:

– Nem láttátok Urost?

Amíg távolabb voltak, nem értették, hogy mit kiabálnak. Amikor melléjük értek, akkor tudták meg, hogy az egyik fiút keresik azok közül, akik kint játszottak a fűzfáknál.

– Nem tudjátok, hogy az Uros gyerek hová bújt a vihar elől? – kérdezte az első lovas, Bere, a folnagy.

– Nem láttuk Urost! Igaz, nem is láthattuk, mert messze voltak tőlünk! – válaszolta Csokány.

– Én odamentem hozzájuk, gazdám, de Uros öcsém nem volt velük! – szólt közbe Nána.

– A többiek azt mondják, hogy a nagy fa odvába bújt bele. Az volt a vár és védte az ostromlóktól.

Nem jött haza a többiekkel, az anyja meg kétségbeesetten keresi – osztotta meg az ismereteket Bere.

Ekkor Csokány és Nána is elsápadtak. Ha benne volt a fában, akkor ott is maradt, mert nem látták kijönni. Igaz, az a fa, amelyikben lehetett, az nem égett le, de az is tisztességesen megperzselődött. A lángok biztosan becsaptak az odúba is, a füst meg teljesen megtölthette az üreget. Ha ott volt, vagy megperzselték a lángok, vagy megfulladt a füstben.

– Mi van? Mi bajotok van? De elfehéredtetek! – kérdezte tőlük Bere.

– Uram! Ha Uros a fában volt, akkor nagy a baj. A kisebbik fába belevágott az istennyila, az teljesen leégett, a másik teljesen megpörkölődött – válaszolta Csokány.

– Odamegyünk! Ti ketten gyertek velünk! – adta ki az utasítást a folnagy.

Egyből vágtába ugratta a lovát a kísérőivel. Csokány és Nána azonnal futva követte, rohantak,

ahogy a lábuk bírta. Nána olyan gyorsan futott a lovasok után, hogy alig maradt el tőlük, de a számadó is szedte a lábát. Őt a lelkiismerete is hajtotta. Tudta, hogy nem fogják hibáztatni, de mégis felelősnek érezte magát a bajért. Tudhatta volna, hogy a gyerekek bebújnak a fába is. Szólnia kellett volna Nánának, hogy arra is figyeljen. Jól jártak, hogy követték azonnal a lovasokat, mert nemsokára odaért néhány gyalogos férfi és nő, így nem nekik kellett elmondani, hogy nagy a baj.

Elsőnek a folnagy érkezett a két leégett fához. A kísérői mögötte állították meg a lovaikat.

Döbbenten nézték, hogy a tűz milyen hatalmas pusztítást végzett a két fában. Valószínűleg az idén már egyik sem fog kihajtani, gondolták. A kisebbik meg lehet, hogy soha. Hosszú ideig álltak a két fával szemben, egyikőjüknek sem volt sem kedve, sem bátorsága közelebb menni. Javakorabeli férfiak voltak, sok mindent láttak, de ettől a látványtól, ami a fában várhatta őket, féltek.

Ekkor ért melléjük zihálva Nána. Ő nem várt semmire, rohant a fa felé.

– Ballók! Kapd el! Nem neki való látvány! – kiáltott az egyik emberére Bere.

Az egyik lovas előrerúgtatott. Elkapta a bojtárt és felemelte a nyerge elé. Az hiába kapálózott, olyan erősen szorította, hogy nem tudott megszabadulni.

– Engedjen el, Ballók bátyám! Meg akarom nézni, hátha él!

Az kérdően nézett a folnagyra, aki megrázta a fejét, hogy nem. Így továbbra sem engedte el.

Szorította magához, hogy ki ne szabaduljon. Szerencsére nem sokáig kellett viaskodnia, mert egymás után megérkeztek a falubeliek. Utolérték Csokányt, sőt, néhányan meg is előzték. Velük együtt érkezett egy szekér, amelyen András pap ült. Mellette ült Hanga, Uros és Nána anyja, akit útközben beszélt rá, hogy üljön fel melléje, mert így hamarabb a fához ér. A szekéren ült még néhány vénasszony, akik már az úton azt kárálták, hogy biztosan nem élte túl az istennyilát, ott halt meg a fában. Az sem érdekelte őket, hogy a fiú anyja is felült a szekérre.

Alig állt meg a szekér, az anya azonnal leugrott. Őt már senki nem akarta megállítani, valószínűleg nem is tudták volna. Leugrott a szekérről és a fához rohant. Belekapaszkodott az odú alsó szélébe, hogy felhúzza magát, de nem volt hozzá elég ereje. Segítségkérően hátranézett. Mire várnak? Kérdezte a tekintete.

– Nána, Ballók, segítsetek neki! – kiáltotta Bere.

Ők azonnal leugrottak a lóról és a fához szaladtak.

– Lépjen félre, Hanga néném! Bakot tartok Nánának, ő majd belenéz, hogy ott van-e a fia – szólt szelíden Ballók.

Szerencsére az anyjuk megértette, hogy azzal segít legtöbbet, ha nem akadályozza a férfiakat.

Akik eddigre odaértek a fákhoz, azok egyre közelebb húzódtak. Féltek a látványtól, de mégsem akarták kihagyni. Mennyit lehet majd erről mesélni a hosszú téli estéken! Amíg a kíváncsiak közelebb léptek, addig Ballók és Nána már a fa tövében állt. A fiú az erős férfi összekulcsolt kezére állt, az meg könnyedén megemelte. Olyan magasra emelte, hogy az benézhessen az üregbe. Alig pillantott bele, azonnal felkiáltott:

– Nem égett meg! Az odú aljába húzódott, ott van összekucorodva! – kiáltotta Nána.

– Él? – kérdezték kiáltva többen is.

– Nem tudom! Nem mozog!

– Álljatok félre! Engedjetek közelebb! – hallatszott egy új hang Ballók és Hanga mögül.

– Sámágy bátyám! Jókor jött! Remélem, tud segíteni! – szólt a most érkezett vénemberhez Ballók.

A falu gyógyító embere érkezett meg. A falutól külön húzódva, a Cserőközben élt egyedül.

Mindenki babonásan odébb húzódott az útjából. Tudták róla, hogy nem bánt senkit, sőt, akin tud, azon segít. Mégis babonás tisztelettel viszonyultak hozzá. Csak akkor beszéltek vele, ha valamiért muszáj volt. Ő sem kereste senki társaságát, jól elvolt egyedül. Most sem értették, hogyan került ide, amikor senki nem szólt neki.

– Nána, fiam! Mássz be az üregbe és húzd a szájáig! Ballók! Te meg emeld ki!

Nem kellett kétszer mondani senkinek. Uros bátyja gyorsan bemászott a fába. Nagyon nehezen tudta a résig húzni a testvérét. Amikor az erős ember megfogta a kezét, könnyedén kiemelte.

Néhány férfi melléje lépett, közösen fogták és fektették le a fűbe. A fa környéke mindenhol vizes volt, de most senki nem foglalkozott ezzel. Hanga zokogva borult a fia testére. Sámágy megfogta a kezét és halkan megkérte:

– Lányom! Engedj a fiad mellé! Megvizsgálom. Remélem, tudok neki segíteni.

Mindenki hátrébblépett egy lépést. Az asszony is felállt, és kezét tördelve, de csendesen elhúzódott. Így elég helye maradt a gyógyítónak a fiú mellett. Hosszan vizsgálta. Amíg dolgozott, mindenki áhítattal figyelte. Majd felemelkedett és az anya felé fordult.

– Nemsokára magához tér, de hosszú ideig még rosszul fogja érezni magát. Szerencséje volt, a lángok nem csaptak be hozzá, mert az eső még időben eloltotta a tüzet. A sok füst miatt azonban elveszítette az eszméletét.

– Köszönöm, Sámágy!

– Ne köszönd, Hanga. Nem kellett semmit tennem.

Mögöttük izgatott kiáltás hangzott fel:

– Magához tért! Nézzétek! Felemelte a fejét!

Mindenki elcsendesedett egy pillanatra, de utána azonnal kitört a hangzavar. Nem csak kiabáltak, hanem közelebb is húzódtak. Sámágy dühösen feléjük intett. Amikor látta, hogy az nem használ, rájuk kiáltott:

– Lépjetek hátrébb! Friss, tiszta levegőre van szüksége! Ti meg itt elveszitek tőle!

Az emberek megtorpantak, sőt, volt, aki hátrébb is lépett, hogy elég tér legyen a lassan eszmélő

fiúnak. Csak Sámágy, Hanga és Nána maradt mellette és hajoltak feléje. Uros megismerte őket.

– Hol vagyok? Mi történt velem, mert fáj a fejem, szédülök és hányingerem is van.

– Most már nem lesz semmi baj, fiam! Itt vagyok melletted! – nyugtatgatta az anyja.

– Nem emlékszel, hogy mi történt veled? – kérdezte Sámágy.

– Játszottunk, majd elkezdett esni az eső. Nem akartam megázni, így nem bújtam ki a rejtekemből. Később hallottam valami nagy dörrenést. Nemsokára rengeteg füst jött be az odúba, az ingemet az arcom elé húztam. És…

Ekkor megállt a beszédében. Mindenki néma csendben figyelte, nehogy ne halljon meg valamit Uros emlékeiből. Megállt. Mindenki arra gondolt, hogy elfáradt, pihennie kell, mielőtt a többit is elmondaná.

– Nem emlékszem, hogy utána mi történt.

– Nem baj, fiam, nem kell emlékezned, hogy mi történt utána – nyugtatta meg Sámágy.

Az öreg gyógyító felállt, a folnagyhoz és a falu papjához lépett. Mind a ketten feszülten figyelték a fa körüli történéseket.

– Szerencséje volt ennek a fiúnak. Kevés füst szivárgott be a fa odújába, így megúszta egy könnyű

füstmérgezéssel. Néhány napig rosszul érzi magát, de utána elfelejtheti az egészet – mondta el nekik a véleményét.

– Köszönjük, Sámágy, hogy idesiettél, hogy segítsél nekünk – mondta Bere, a folnagy.

– Nem jár ezért köszönet. Tudod, hogy szívesen segítek, ahol tudok. Amikor az egyik innét szaladó gyerektől meghallottam, hogy lecsapott mögöttük a villám, megkérdeztem, hogy esett-e valakinek baja. Ő visítva annyit mondott, hogy nem tudja, de Uros bent volt a fában. Siettem, ahogy tudtam, bár örültem volna, ha nem találok itt senkit és semmit.

– Én is köszönöm, Sámágy, hogy megint segítettél. Tudom, hogy jó ember vagy, de nem ártana, ha néha benéznél a templomba – dicsérte és rótta meg egyben András pap.

– Ugyan, atyám! Nincs arra szükségen! Az égiek mindent látnak, és az alapján ítélnek. Látja, atyám, itt van ez az Uros gyerek, őt a Mindenható mentette meg. Az, hogy életben maradt, maga a csoda! Valamiért ott fönn azt gondolják, hogy itt a Földön még szükség van rá.

András pap dühösen nézett rá. Azt gondolta, hogy nehogy már ez a templomkerülő ember mondja meg, hogy mi az Isten szándéka! Már nyitotta a száját, hogy rendre utasítsa az öreg gyógyítót. De megelőzte az egyik vénasszony.

– Csoda! Csoda történt, emberek! Dicsőítsük az urat!

2. Útkeresés

Hetek teltek el a nagy tűz óta. Néhány napig még mindenki arról beszélt. Bár leggyakrabban az én nevemet emlegették.

– Milyen szerencsés ez az Uros! – mondták úton-útfélen.

Néhányan Pörzse néni után csodáról beszéltek. Minden csoda három napig tart, szokták mondogatni, utána meg jönnek az újabb csodák, hogy arról beszéljenek az emberek. A három nap eltelt, de most nem felejtettek. Ha megláttak az utcán, még mindig összesúgtak mögöttem. Már teljesen jól voltam, legalábbis azt láthatták, hogy újra ugyanúgy élek, mint a tűz előtt. Szerencsére a fejembe és a lelkembe nem láthattak bele, mert akkor egy nagy káoszt láttak volna.

Otthon napokig szóba se hoztuk a vihart és a tüzet. Meglepődtünk, mert az egyik este a vacsoránál anyánk hozta elő a történetet. Meglepődve figyeltünk rá, mert eddig ő volt az, aki inkább kerülte ezt a kellemetlen emlékeket.

– Uros! Meg kell keresned András atyát, hogy hogyan tudnál hálát adni a Teremtőnek, amiért melletted volt azokban a nehéz pillanatokban.

– Igen, anyám, megkeresem. A tűz óta úgysem voltam nála.

A következő napon békésen ballagtam a falu utcáján a templom felé. Tudtam, hogy András atyát ilyenkor a mellette lévő parókián találhatom meg. Ekkor két játszópajtásom tűnt fel velem szemben.

Nem voltam egyikkel sem barátságban, de jól el tudtunk játszani. Most valami rosszban törhették a fejüket, mert elállták az utamat.

– Mit akartok tőlem? Miért álltok az utamba?

– Csak! Ehhez van kedvünk! Ne tojj be, nem fogunk bántani! Kíváncsiak vagyunk, hogy tényleg olyan nagy hős vagy-e, mint amilyennek mondanak? – mondta Cserő.

– Miről beszélsz, Cserő? Mi bajotok van velem?

– Nem tudod? Mindenki rólad beszél, hogy valami isteni csoda történt veled! Beszélnek, de nem tudnak semmit! Nem tudják, hogy az egész csak azért történt veled, mert gyáva voltál!

– Gyáva? Miért lettem volna gyáva?

– Először bebújtál az odúba, mert nem mertél velünk harcolni! Még hogy ostromosat játszunk!

Egyszerűen gyáva voltál, azért bújtál el. Amikor meg jött a vihar, az orrodat se merted kidugni, nehogy bőrig ázz!

– Majd jól orrba váglak, akkor megtudod, hogy ki a gyáva!

– Hagyd békén Urost, Cserő! Lehet, hogy még mindig beteg! Szó se volt róla, hogy belékötsz, hogy verekedni akarsz! – szólt közbe a társa, a kis Bakos.

– Nem érdekel, hogy van-e még baja, Bakos! Menj innen, míg te is nem kapsz egyet! – torkolta le a társát Cserő.

– Köszönöm, Bakos, hogy segíteni akartál, de nincs rá szükségem. Újra kérdem, mi bajod van

velem, Cserő? De az igazat mondd!

– Mindenki veled foglalkozik, rólad beszél! Azt hiszik, hogy egy nagy hős vagy! Mi, akik ott voltunk, tudjuk, hogy egy gyáva alak vagy, aki remegve bújt az odúba!

– Ne folytasd, Cserő, mert nagyon pórul jársz! Nem fogom tűrni, hogy sértegess!

– Majd pont tőled fogok félni! Menj haza anyádhoz és bújj a szoknyája alá!

A fenyegetését most tett is követte. Erőteljesen mellen lökött. Szerencsére csak megtántorodtam, de nem estem el. Ekkor elveszítettem az önuralmamat. Nekiugrottam és a földre löktem. Várhatta a támadást, mégsem tudott kitérni előlem, és azt sem tudta megakadályozni, hogy ne lökjem a porba.

Ráugrottam és ököllel ütöttem a fejét. Ő minden erejével kapálózott, igyekezett kiszabadulni alólam.

Ekkor hátulról megragadta a társa a kezemet és lerángatott a vérző orrú Cserőről.

– Ne avatkozz bele, Bakos! Veled nincs semmi bajom! – kiáltottam rá.

– Uros! Nem verheted agyon azért, mert irigy rád!

Bakos segítségét kihasználva Cserő kiszabadult a szorításomból. Néhány kemény gyomrossal azonnal jelezte, hogy kész a további harcra. Békítőnket odébblöktem és keményen visszaütöttem.

Megtorpant. Ekkor megragadtam a karját és magam felé rántottam. Megingott, ezt kihasználva kirúgtam a lábát. Akkorát zuhant, mint Csokány apóéknál a disznóól ajtaja, amikor kitört az öreg kan. Újra a földön feküdt, én meg a hasán ültem és csépeltem, ahogy bírtam. Keményen kapálózott, de tudtam, hogy nemsokára feladja és kegyelemért fog könyörögni. Egy újabb, még keményebb ütést akartam a fejére mérni, amikor újra megragadták a karomat.

– Maradj már nyugton, Bakos, mert neked is ellátom a bajodat! – kiáltottam hátra.

Nem akartam megfordulni, nehogy újra kicsússzon a kezemből az ellenfelem. Túl kemény ez a szorítás a karomon, ez nem lehet Cserő barátja, villant hirtelen az agyamba a gondolat. Mielőtt hátranézhettem volna, egy kemény botütés csattant a hátamon. Az azt követő kiáltás után már azt is tudtam, hogy ki akar szétszedni bennünket.

– Pokolfajzatjai! Mit csináltok itt fényes nappal? Azonnal hagyjátok abba!

Mind a ketten felugrottunk. András pap állt felettünk. Cserő azonnal felvette a nyúlcipőt, és mint a villám, olyan gyorsan elszaladt. Tudta, hogy hiába az ő arca és inge a véres, ha utánajárnak, hogy miért verekedtünk, könnyen kiderül a bűnössége. Az apja meg akkor meghúzza rajta a sráfot, bármit is mondana védekezésképpen.

– Te meg csak tátod itt a szádat, ahelyett, hogy szétszedted volna őket! – szidta össze az ártatlan fiút.

Szegény a nyakát behúzva ódalgott el. Igaz, hogy ártatlan volt a verekedésben, de abban igaza volt az atyának, hogy tehetett volna többet is, hogy megakadályozza a verekedésünket.

– Benned meg nagyot csalódtam, Uros! Nem gondoltam rólad, hogy utcai verekedésbe keveredsz!

Szégyelld magad!

Vettem egy mély lélegzetet, hogy elmondom neki a teljes igazságot. Szerencsére időben meggondoltam magamat, mert sokszor hallottam tőle a bibliai idézetet átalakítva:

„A pogánykodás ott kezdődik, ha valaki visszaüt.”

Követtem Bakos példáját, én is behúztam a nyakamat és vártam a további szidást. Szerencsére ennyivel megelégedett és más témára váltott.

– Gyere velem! Éppen hozzátok indultam. Beszédem van veled és az anyáddal.

Szó nélkül követtem. Megnyugodtam, hogy nem szid tovább, de ahogy nőtt bennem a nyugalom, úgy erősödött a kíváncsiságom is. Ugyan mit akarhat tőlünk? A kíváncsiságom arra ösztönzött, hogy kitudakoljam, mit akar tőlünk.

– Atyám! Anyám magához küldött, hogy megkérdezzem, hogyan hálálhatnánk meg Istennek, hogy megmentett a halál torkából?

– Erről akarok beszélni veled meg az anyáddal. Sokat gondolkodtam rólad, és azt hiszem, tudom a megoldást. Olyat, amely neked és a családodnak is jó lesz.

Ugyan mit akar nekünk javasolni? Mi lehet az, ami nekem és a családomnak is jó? Furdalt a kíváncsiság, tehát folytattam a kérdezősködést.

– Atyám! Anyám biztosan örülni fog, hogy meglátogatsz bennünket. De mit fogsz javasolni?

Szeretném tudni, hogy gondolkodhassak rajta!

– A túlzott kíváncsiság bűn! Elégedj meg annyival, hogy majd, ha mind a hárman ott lesztek, akkor elmondom nektek.

– Mind a hárman? Nánának mi köze van ehhez?

– Uros! Szegről-végről a birtokos Nána nemzetség rokonai vagytok. Talán emiatt lett apád katona. A főtisztelendő püspök atyát szolgálta. Az egyik csatában elesett. De olyan hűséggel szolgálta, hogy anyátokról az élete végéig gondoskodik. De veled és a testvéreddel mi lesz? Erről akarok veletek beszélni.

Lett volna még néhány kérdésem, de már nem volt időm feltenni, megérkeztünk kicsi házunkhoz.

Anyám otthon volt, és szerencsénkre Nána is. Így nem kellett senkit utánaküldeni. Anyám nagy örömmel fogadta a papunkat. A látogatása nagy megtiszteltetés volt, nem csak nekünk, de mindenkinek, akit időnként felkeresett. Hellyel, étellel és itallal kínáltuk. Ő nem fogadott el semmit, hanem azonnal a látogatása céljára tért.

– Lányom, Hanga! A két fiad jövőjéről szeretnék veled beszélni. Amikor az apjuk meghalt a püspök atya mellett, hazakerültetek a szülőfalutokba. Akkor engem bízott meg azzal, hogy figyeljek rátok és segítselek benneteket. Úgy gondolom, most jött el a pillanat, hogy gondoskodjunk a jövőjükről. Régóta figyelem őket és töröm a fejemet, hogy mi lenne nekik a legjobb.

– Atyám! Eddig is sokat tettél értünk, amit nem tudok elégszer megköszönni. Bármit javasolsz, örömmel elfogadjuk!

– Nána esete az egyszerűbb. Őt soha nem vonzotta a tanulás, de mindig élen járt a csínytevésekben, a verekedésekben. Most az öreg Csokány mellett lenyugodott, tisztességgel végzi a munkáját. De ennél azért jóval többre képes. Úgy gondolom, hogy az apja nyomdokaiba léphetne. A püspök úr hadnagya szívesen beveszi a csapatába. Még mindig emlékeznek az apjára, így segíteni fogják.

Anyám elsápadt. Nem beszélgettünk apám haláláról, ha lehet, elkerülte, hogy szóba jöjjön. Azt még gyermekszemmel is jól láttuk, hogy nagyon megviselte. Talán azóta sem lépett túl rajta.

A bátyám arca András atya mondatai után azonnal felragyogott. Nem volt szokás beszélni róla, hogy ki mi akar lenni. Ha bármelyik gyereket megkérdezték volna a faluban, mindenki azt mondta volna, hogy katona szeretne lenni. Az én arcomra pedig biztosan kiült a csalódás, mert ezek szerint nekem más sorsot szán.

– Atyám! Örömmel követem apám példáját! Ígérem, senki nem fog bennem csalódni!

Anyám nem szólalt meg, pedig tudtam, hogy nagyon félti a bátyámat. De ő is tudja, hogy nem sok lehetősége van egy falusi fiatalnak kitörni ebből az életből. Nána is vagy megy katonának, vagy marad a nyáj mellett, és legfeljebb valamikor számadó lesz belőle. A kis szünet elég volt, hogy túllépjek a csalódásomon. Örültem a bátyám szerencséjének. Majd feszülten figyeltem, hogy mi lesz velem, hogy velem kapcsolatban mit javasol anyámnak.

– Uros esete más. Őt kár lenne katonának adni. Sokkal többre hivatott.

Ugyan mi lehet több, mint a katonaság? Ekkor villant belém, hogy milyen szerencsétlenül fogalmazott. Ezzel engem többre értékelt, mint a bátyámat. Biztos voltam benne, hogy nem akarta megbántani, csak véletlenül fogalmazott így. Nána arcát elnézve azt láttam, hogy a legkevésbé sem érdekelte, hogy ki mit beszél. Ő egyszerűen boldog volt, hogy katona lehet. Más nem érdekelte, másra nem figyelt. Nem volt időm jobban végiggondolni az atya mondatát, mert folytatta.

– Neki a papi pályát javaslom. Nagyon jóeszű, könnyen tanul. Igaz, hogy ő talán még a bátyjánál is keményebb dió, ezért úgy gondolom, hogy ne az egri székesegyházi iskolában, hanem a sáári barátokhoz küldjük, ott tanuljon. Az ottani rend és fegyelem jó hatással lenne rá.

Mind a hárman másképpen reagáltunk. A bátyám gúnyosan nézett rám. Tekintetéből látszott, hogy nem irigységét leplezi ezzel. Ő katona, én pedig pap leszek. Mennyivel jobb lesz neki! Anyám szeme felragyogott az örömtől. Az ő okos fia pap lesz, milyen büszke lehet majd rá a faluban!

Ráadásul féltenie sem kell senkitől és semmitől. Én legelőször megdöbbentem. Nem gondolhatja komolyan, hogy pap leszek? Katona akarok lenni én is, mint az apám! A következő érzésem a düh volt. Soha! Inkább világgá megyek.

– Nem akarok pap lenni! Katona akarok lenni én is, mint az apám!

Az anyám elkezdte tördelni a kezét. Nem tudta eldönteni, hogy mit mondjon vagy mit csináljon.

András atya jóságosan mosolyogva fordult felém.

– Fiam! Megértelek. A te korodban majdnem mindegyik fiú katona szeretne lenni. De hidd el, hogy neked inkább a papi pálya való.

Még biztosan folytatni akarta, hogy meggyőzzön, nekem lesz a legjobb, ha elfogadom a javaslatát, de nem volt türelmem kivárni, mit akar mondani. Toppantottam egy nagyot és világgá kiáltottam elkeseredésemet.

– Nem akarok pap lenni! Inkább világgá megyek!

Megfordultam és kiszaladtam a házból. Még hallottam anyám riadt kiáltását és András atya nyugtatását.

– Uros! Ne menj el! Beszéljük meg!

– Hagyjad, lányom! Tudod, milyen forrófejű, hirtelen természetű. Kiszellőzteti a fejét és hazajön.

Arra is rájön, hogy mi jót akarunk neki, és ez lesz neki a legjobb.

Na, erre várhatnak! Futottam, ahogy a lábam bírta. A Tisza partjára szaladtam le. Ott volt egy hatalmas fűzfa, amelynek az ágai leértek a földig. Tökéletesen el lehetett húzódni ott a világ elől.

Ráadásul a víz felőli oldalánál közvetlenül ott csordogált a folyó. A parton ülve, eltakarva mindenki szeme elől, áztathattam a lábamat.

Odabújtam, zihálva. Amikor egy kicsit lenyugodtam, akkor kezdtem el azon törni a fejemet, hogyan legyen tovább. Megmondtam nekik egyértelműen, hogy mi akarok lenni, és nem fogom magamat hagyni, az biztos. Majd ha nem megyek haza holnapig, akkor anyám az aggodalom miatt mindenbe bele fog egyezni. Az ő segítségével meg tudom győzni András atyát is, hogy segítsen nekem is, hogy katona lehessek.

Évek múlva, amikor eszembe jutott az a régi este, nagyon szégyelltem magamat. Önző voltam.

Anyám aggodalmát, félelmét akartam kihasználni, hogy elérjem a célomat.

Újra és újra végiggondoltam, végigbeszélgettem magamban, hogy kit hogyan fogok meggyőzni az igazamról. Közben nem figyeltem az idő múlására, így egyszer arra riadtam fel, hogy teljesen besötétedett. A felhők közül is csak néhány csillagocska kandikált ki. Meglepetésemre köd ereszkedett alá. Meglepődtem, mert ilyen korán még nem szokott ködös idő lenni.

A fának támasztottam a hátamat és hallgattam a csendet. Talán el is aludtam egy kicsit, mert valami neszre ébredtem fel. Nem neszre, inkább hangra. Álmélkodva nézelődtem, amikor valaki szép, dallamos hangon megszólított.

– Uros! Uros! Gyere elő! Kövess!

Széthajtottam a fűzfa ágait és láttam, hogy valaki lassan távolodik az egyik sziget felé. Jobban megnézve egy női alak volt a vízen állva, de mégis távolodva. Egy tündér lehet, gondoltam.

– Uros! Gyere! Kövess!

Addig álmélkodtam, míg a ködben lassan, sejtelmesen el nem tűnt. Az öregek mindig azt mondták, hogy nem kell a tündérektől félni. Valamikor régen élt a vidéken egy vitéz katona, és egy gonosz mostoha által nevelt lány, akik végül egymásra találtak, egymásba szerettek. A boszorkány irigy volt a boldogságukra és elveszejtette őket a folyóba. A folyó tündér királya és királynője lettek.

Megmaradtak jónak, és feljönnek a folyó mélyéről, ha szükség van rájuk. Segítenek a bajba jutottaknak. Én most bajban vagyok! Biztosan miattam jött fel, nekem akar utat mutatni. Jelzést küldtek nekem az égiek, követnem kell! Volt egy eldugott kis csónakom, amit egy árvíz sodort ki a partra, és fennakadt a fűzfámban. Ki tudja, honnan? Senki nem kereste, így elrejtettem. Azzal szoktam néha a szigetekre evezni, ha magányra vágytam.

Szinte azonnal indultam utána, de mivel már nem láttam, így csak az irányát tudtam követni.

Nem kellett sokat eveznem, amikor elértem a szemben lévő szigetet. Alig haladtam valamennyit, amikor egy tüzet láttam meg. Óvatosságból megálltam, figyeltem és hallgatóztam. Ez a tűz biztosan nem a tündéreké, nekik nincs rá szükségük. Ugyan ki élhet itt? Nemsokára megnyugodhattam, mert hangokat hallottam. Akkor emberek élnek itt. Bár ki és miért él itt? A kíváncsiság erős volt bennem, így kieveztem. Kihúztam a csónakomat a partra és megbújtam az egyik bokor mögött.

– Saroldu! Jobban tennéd, ha maradnál. Leereszkedett a köd, még valami bajod lesz – mondta egy öreges férfihang.

– Ugyan, nagyapó! Sokszor megjártam már ezt az utat, minden göröngyét ismerem, nem lesz semmi bajom. Ne félts! – válaszolta egy kellemes női hang.

– Te tudod, lányom! Köszönöm a kenyeret. Ilyen finomat csak akkor eszek, ha te hozol.

Nem messze tőlem egy ág roppanását hallottam, majd azt, hogy csobban az evezőlapát. Elindult egy csónak a part felé. Tettem egy tétova lépést én is a part felé, hogy kövessem. Óvatlan voltam, így az én talpam alatt is megreccsent egy ág.

– Uros! Gyere ide! Szívesen látlak a tüzem mellett!

A szívverésem is megállt egy pillanatra. Ki van ott a tűz mellett? Egy táltos? Honnan tudhatja, hogy én vagyok itt?

– Ne kéresd magad, fiam! Van finom hallém és puha kenyerem, biztosan megéheztél.

Erőt vettem magamon. Csak nem futok el, amikor ilyen szívesen invitálnak! Ha valami rosszat akarna nekem, nem hívogatna. Lehet, hogy már az evezésem hangját meghallotta. Idejöhetett volna a sötétben egyből, és meglephetett volna. Védekezni sem tudtam volna. Lassan, bizonytalan lépésekkel, készen arra, hogy ha kell, mégis elfussak, odaballagtam a tűzhöz. Közelebb érve láttam, hogy az öreg Sámágy bá’ ül mellette. Na, tőle tényleg nem kell félnem. Ő a közeli falvak gyógyító embere. Mindenkinek segít, akinek tud. Igaz, hogy sokan pogány hírét keltik, mert templomba ritkán jár.

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! – köszöntem neki.

Biztos, ami biztos. Egy ilyen köszönéssel csak jelzem, hogy én nem vagyok pogány, hanem tisztességes, istenfélő ember.

– Áldás, fiam! – köszönt vissza.

Mondhatta volna, hogy Mindörökké, amen. Lehet, hogy csak van valami igazság abban, amit az emberek beszélnek róla. Óvatosan körülnéztem. Nem láttam semmi különlegeset. Egy nádkunyhó előtt lobogott a tűz, és egy háromlábú állványon egy bogrács lógott.

A kezét föléje tartotta, majd szimatolt néhányat a levegőbe.

– Készen van, ehetünk.

Két fatányért és fakanalat vett elő. Megfigyeltem, hogy ő evés előtt nem vetett keresztet. A halléje viszont nagyon finom volt. Amikor látta, hogy az adagomat a tányérból villámgyorsan eltüntettem, szó nélkül újra telimerte. Azzal az adaggal már teljesen elteltem. Addig nem beszélgettünk, csak jóízűen ettünk. Vacsora után megpróbált megnyugtatni.

– Láttam, fiam, hogy meglepődtél, hogy a neveden szólítottalak, úgy hívtalak a tüzemhez. Azt gondoltad, hogy valami boszorkányság van a dologban? Nyugodj meg, semmi ilyenről nincs szó! A lányom járt a falutokban, ott tudta meg, hogy elszaladtál hazulról. Neszezést hallott a nagy fűzfa alól, rád gondolt. Én meg az ő csónakja után egy másik evező hangját. Tudom, hogy neked van eldugva egy kis csónakod a fűzfától nem messze. Innentől nem volt nehéz dolgom kitalálni, hogy csak te jöhettél a szigetemre.

Igaza van, gondoltam. Nem vagyok már kisgyerek, hogy minden dolog mögött valami különlegeset lássak. Tündért, boszorkányt, táltost. Mindenre van valami ésszerű magyarázat.

– Miért szöktél meg hazulról, ha szabad kérdeznem?

– András atya azt akarja, hogy pap legyek, de én katona szeretnék lenni!

– Úgy gondolod, hogy rosszat akar neked?