Meredith Webber

Három évig vágytam rád

Emily Forbes

Bella kívánságlistája

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Meredith Webber, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Healed by Her Army Doc (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Sydney Harbour Hospital: Bella’s Wishlist (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 768–769. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-086-3

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Meredith Webber

Három évig vágytam rád

1. FEJEZET

Lehet, hogy ő volt Kate kedvenc rokona és leghűségesebb támogatója, de Alice néninek csalhatatlan érzéke volt ahhoz is, hogy dédunokahúgát gyenge pillanatában kapja el. Mint ezen az estén.

– Ma csak fél műszakod volt, holnap pedig szabad vagy – biztatta Alice néni. – Ez lenne a legjobb alkalom! Főleg hogy a délutáni csapatmegbeszélést fel tudod használni csalinak.

Pontosan ez a csapatmegbeszélés volt az oka annak, hogy Kate idegei cafatokban lógtak. Miután késve kijött a műtőből, lehúzta fejéről a műtőssapkát, és végigsimított a haján, amelynek sürgősen fodrászra volt szüksége, besietett a tárgyalóba.

Az első ember, akit meglátott, Angus volt.

Nem lepődött meg, hogy ő volt az első, akit észrevett. A majdnem százkilencven centi magas, és ennek megfelelően széles vállú férfiak kitűnnek a tömegből.

De hogy itt van… Angus!

Megijedt, egy pillanatra megállt, majd a legközelebbi székre rogyott, mert a térdei elgyengültek. Titokban azt kívánta, a súlya vigye le őt és a székét egy emelettel lejjebb, és a padlón láthatatlanul záruljon be a rés. Egy földrengést, egy tornádót vagy tűzesetet is elfogadott volna a kórházban – bármilyen figyelemelterelést…

A legrosszabb az volt, hogy minden, amit három évvel ezelőtt azon a szigeten átélt, újra felidéződött benne. Ugyanazok a heves érzések, a szívdobogás, a bizsergés a bőrén, amikor Angus a közelében volt.

– Elmondhatnád Harrietnek, mit beszéltetek meg. – Alice néni nem hagyta abba. – Nincs jól. Depressziós, mert már nem lehet a csapatotokkal. A megbeszélésre persze el tudott volna menni, ha Pete elviszi. De amennyire én tudom, mostanában gyanúsan ritkán mutatkozik.

Alice néni figyelmét kevés dolog kerülte el. Úgy tűnt, mindenütt ott van a szeme és a füle. Bár semmi köze nem volt a kórházhoz, már régóta abban a tömbházban lakott, ahová a Bondi Bayside Kórház sok alkalmazottja is.

Harriet némán egyetértett a nagynénjével – és nem csak abban, hogy a barátja eltűnt. Mielőtt Harriet a speciális katasztrófaelhárító csapattal, az SDR-ral tartott edzésen összetett törést szenvedett az alsó lábszárán, megbízható és lelkes tagja lett a csapatnak. Több műtét és hosszadalmas fertőzések után azonban nem volt egyértelmű, hogy valaha is képes lesz-e újra részt venni a munkájukban. Micsoda sors a fiatal nőnek, aki Pete-tel megosztotta a szörfözés, a kocogás és az úszás iránti szenvedélyét…

– Na, gyerünk – mondta Alice néni. – Két éve ugyanabban a házban laktok, ugyanabban a kórházban dolgoztok, ugyanannak a csapatnak vagytok a tagja, és alig ismered Harrietet. Nem zárkózhatsz el örökre, ez természetellenes. Valószínűleg sznobnak tart, mert te sebész vagy, ő pedig csak ápolónő.

– Nem csak – ellenkezett Kate. – Ő az egyik legjobb nővér az intenzív osztályon, és az intenzív osztály az egyik legfontosabb munkahely az egész kórházban. És nem is szigetelem el magam! A munka, a továbbképzés és az állandó edzés mellett egyszerűen nincs időm…

– Lárifári! – szakította félbe Alice néni. – Te bujkálsz – az élet elől, ha engem kérdezel. Persze eltartott egy darabig, mire túltetted magad azon, hogy elvesztetted a gyerekedet. Ezért kérdeztem meg, hogy ide akarsz-e költözni. Új kórház, új munka, új emberek. De most már túl sokáig tart az elszigeteltség. Menj Harriethez, és mesélj neki a találkozóról. Talán rá tudod venni, hogy lehetőségeihez mérten újra bekapcsolódjon a munkába.

Minden további vita értelmetlennek tűnt. Kate tehát gyorsan lezuhanyozott, megszárította a haját, farmert és könnyű melegítőt vett fel, és Harriet lakása felé ment.

Lépteivel egy ritmusban mantrázta: Nem fogok Angusra gondolni. Nem fogok Angusra gondolni. Nem fogok Angusra gondolni…

A lakás az utcára nézett, így amikor a meglepett Harriet kinyitotta az ajtót, Kate-nek a nappaliból közvetlen kilátása nyílt az óceánra. A lenyugvó nap rózsaszínes-lilás fényben fürdette a vizet.

– Kate!

– Remélem, nem zavarok, de gondoltam, érdekelhet, mit beszéltünk meg ma délután a csapatban.

Harriet bámult rá. Az üresség a szemében, a sápadt bőr, amelyet gesztenyevörös haja még jobban kihangsúlyozott, elárulta, hogy Alice néninek igaza van – megint. Az általában élénk Harriet egyáltalán nem érzi jól magát.

– Bejöhetek?

Harriet szótlanul félreállt, és a nappali felé mutatott.

– Micsoda fantasztikus kilátás! Az egész öbölre… hihetetlen. Láthatod a tengert minden színében. Szoktál fotózni? Ezer képet is készíthetnél az erkélyedről, és egyik se lenne egyforma.

Kate tudta, hogy fecseg, de Harriet hallgatása nyugtalanította. És mára már elég volt a bizonytalanságból.

– Alice küldött, hogy felvidíts?

Kate nem éppen ezt az indítást választotta volna, de most be kellett érnie ennyivel.

– Igen. Aggódik érted. Mint mindannyian. – Mély lélegzetet vett. – Hogy őszinte legyek, értem is aggódik. Szerinte túl sokat dolgozom. De a találkozó érdekes volt. Blake hozott egy katonai orvost, aki egy új vészsátron dolgozik. Tudod, amiket összehajtogatva ledobnak a katasztrófa sújtotta területeken, és fel vannak szerelve mindennel, ami az elsősegélynyújtáshoz szükséges. Kifejlesztett egy prototípust, amit a következő bevetésünkön akar kipróbálni egy eldugott helyen.

– Láttam már ilyen sátrakat a hadseregben, amikor más csapatokkal együtt gyakorlatoztunk. Fel vannak szerelve élelemmel, vízzel és alvóhelyekkel, két hétig ki lehet húzni benne.

– Meséljek róla? Leülünk?

Harriet meglepődött, amikor Kate helyet foglalt a kanapén, de ő is leült az egyik fotelbe. Megdöbbenése érthető volt: szomszédja, akivel gyakorlatilag két éve laktak egymás mellett, még soha nem lépte át a küszöbét. Most pedig kényelembe helyezte magát nála – és beszélt, beszélt és beszélt…

Megszólalt a csengő, és Harriet homlokán egyre mélyültek a finom ráncok.

– Biztos valaki a házból. A bejáratnál nem csengettek.

A csengő ismét megszólalt.

– Menjek? – ajánlotta fel Kate, együttérzéssel telve az egykor élénk, aktív ápolónő iránt, aki már csak árnyéka volt önmagának.

– Nem, majd én.

Harriet felállt, és az ajtóhoz bicegett. Amikor kinyitotta, ott állt a férfi, akire Kate nem akart gondolni.

– Elnézést a zavarásért – szólalt meg mély, reszelős hangja. – Angus Caruth vagyok. Blake adta meg Kate címét, de Alice azt mondta, itt van, és biztos nem bánja, ha köszönök neki. Alig ismertem meg a gyűlésen. Nem hiszem, hogy valaha is láttam száraz hajjal.

Kate gyomra minden egyes szóra összeszorult. De mire Harriet bevezette a látogatót a szobába, sikerült összeszednie magát.

– Blake megadta a címemet? – kérdezte élesen. – És mi van a diszkrécióval és az adatvédelemmel?

– Ó, Samnek biztos benne volt a keze – mondta Harriet, aki láthatóan kíváncsi volt. Intett a férfinak, hogy üljön le a kanapéra. – Amióta Blake-kel egymásra találtak, rózsaszín szemüvegen keresztül látja a világot. – Kate felé fordult, és elmosolyodott. – Mi volt ez a nedves hajas dolog?

A mosolya olyan őszintének és nyíltnak tűnt, hogy Kate először látta meg azt a Harrietet, aki valaha volt, és nem tudta megállni, hogy ne válaszoljon neki.

– Angusszal egy hurrikán idején találkoztunk. Mindkettőnknek vizes volt a haja.

Kate nem nézett a férfira, de annyira tudatában volt a közelségének, mintha közvetlenül mellette ült volna. Bizsergett a bőre az izgalomtól.

Hogy lehet ez? Ilyen hosszú idő után!

És miért pont az ő kórházában kellett felbukkannia?

A hangja még több emléket idézett fel Kate-ben. Ha lehunyta a szemét…

– Az, hogy egy hurrikán során találkoztunk, nem egészen fedi a lényeget – magyarázta Angus, rámosolygott Kate-re, majd újra Harrietre nézett. – Egy üdülőszálló étkezőjében ragadtunk. Egy fa belezuhant az egyik üvegfrontba, és hatvan pánikba esett embert kellett megnyugtatnunk. Kate nyugodt maradt, és megszervezte, hogy a kiszolgálószemélyzet csíkokra tépje az asztalterítőket. Amint a lehető legjobban elláttuk a sérülteket, megénekeltette őket, négy szólamban. Ez elterelte a figyelmüket a vihar bömböléséről.

Kate eltaszította magától az emlékeket, és kétségbeesetten próbált nem venni tudomást a mellette ülő férfiról. És különösen a szikrákról, amelyek oda-vissza repkedtek a testük között.

El kell tűnnie innen, hogy lenyugodjon, és megértse, miért reagál három év után még mindig ilyen erősen egy olyan férfira, akit alig ismer. Gyáva megfutamodás, de nem tehet róla.

– Angus az, akinek a sátráról beszéltem – mondta Harrietnek. – Ő az, aki a legjobban el tudja magyarázni, hogy működik. – Kate felállt, remélve, hogy az arckifejezése nem árul el semmit, és a lába biztonságosan kiviszi. – Mennem kell, ma este rajtam a sor a főzésben.

Gyorsan az ajtóhoz ment, kinyitotta, megfordult, és röviden intett.

Azért is, hogy még egyszer utoljára megnézze annak a férfinak az arcát, aki az elmúlt három évben kísértette az álmait.

Angus!

Miután becsukta maga mögött az ajtót, a falnak dőlt, és lehunyta a szemét. Összehasonlította a friss képet az emlékeivel.

Nem, nem változott. Ugyanaz a sötét tüskehaj, fekete szemöldök a mélyen ülő kék szemek felett, az enyhén ferde orr – egy fiatalkori verekedés eredménye – és a száj…

Nem akart a szájára gondolni, arra, hogy milyen érzés volt a bőrén.

A szíve összevissza dobogott, és egy pillanatra újra a szigeten volt, újra a férfi karja közt, elmerülve a vágyban…

Bosszúsan ellökte magát a faltól. Hogy merészelte Blake Cooper kiadni a címét? Hogy merészel Angus minden figyelmeztetés nélkül újra megjelenni az életében?

Angus szinte fizikailag is érezte Kate hiányát. Butaság, hiszen három éve nem látta. De gondolt rá. Kíváncsi volt, mit csinál. Megfordult a fejében, hogy kapcsolatba lép vele, de nem tudta, hogyan.

És mindenekelőtt: miért.

Hogy úgy bántsa, mint Michelle-t? Mert soha nem volt ott, amikor Michelle-nek szüksége volt rá. Mert soha eszébe sem jutott, hogy a lány szenved a szakításoktól.

És ez az új projekt még messzebbre viszi. A menetparancs mindig huszonnégy órán belül érkezett, miután valahol a világban katasztrófa történt. Ma itt, holnap ott – nem várhatta el egyetlen nőtől sem, hogy ilyen kiszámíthatatlan életet éljen, és főleg nem attól, akire folyton gondolt.

Aztán Kate besietett a szobába, ahol ő éppen az új vészsátrat magyarázta. Ujjait a hajába túrta, gyorsan megfésülgette a sötét fürtöket, amelyek finom arcát keretezték. Angus túl messze állt, hogy lássa világos kékesszürke szemét, de nem tudta nem észrevenni, ahogy kitágul a meglepetéstől, szinte döbbenettől…

– Inkább a hurrikánról meséljen, mint a sátorról.

Harriet szavai rádöbbentették, hogy még mindig az ajtót bámulja, amely mögött Kate eltűnt. Elmosolyodott.

– A hurrikánról vagy Kate Mitchellről?

Harriet egy kissé elpirult.

– Hát, mindig is olyan nőnek tűnt, akinek vannak titkai. Valószínűleg a hadseregben is hasonló a helyzet, mint egy kórházban: mindenki tud mindenkiről mindent. De ami Kate-et illeti… – Megvonta a vállát. – Talán jobb lenne, ha a sátorról beszélnénk.

Bár ezernyi kérdés motoszkált a fejében, Angus mosolyogva beleegyezett. Kate olyan nő, akinek titkai vannak? Blake Cooper valami hasonlóra utalt. Ami nem illett ahhoz a vidám, társaságkedvelő Kate-hez, akit ő megismert. Azzal a Kate-tel, aki még azzal is viccelődött, hogy a nászútját egyedül tölti a szigeten. „Én foglaltam le és fizettem az utazást, miért ne élvezhetném?” – A mosolya meghazudtolta a szomorú kifejezést a szemében.

Még jobban megbántottam? – kérdezte magától Angus. Az én hibám, hogy megváltozott?

Biztos nem. De valaminek történnie kellett.

Ismét Harrietre összpontosított.

– Valószínűleg mindent tud a vészsátrakról. A legtöbbjüket azonban tartós használatra tervezték, például földrengés sújtotta övezetekben. Az enyém kisebb méretű. Felfújható, és gyorsan felállítható menedéket kínál mindennel, amire szükség van: sokkszoba, műtő, gyógyszer- és vértároló, laboratórium és sterilizálótechnológia. Némelyik már létezik más vészhelyzeti felszerelésekben, de mi megpróbálunk mindent a lehető legjobban egyesíteni.

– Nagyszerű ötlet – válaszolta Harriet.

– Csak ha működik. Már egy ideje tervezem, de csak nemrég rendeltek egy bázisra Sydney külvárosában. Blake-et még az egyetemről ismerem, és azonnal felvettem vele a kapcsolatot, amint hallottam a kórház katasztrófacsapatáról. Abban a reményben, hogy kipróbálhatom a sátrat. – Angus egy pillanatig hallgatott, majd folytatta: – Természetesen nem kívánom, hogy katasztrófák legyenek, de anélkül is megtörténnek.

Harriet gyengén elmosolyodott, és a lábára mutatott.

– Bizony. – Egyetlen szó, de olyan véglegesnek hangzott, mintha ezzel le akarná zárni a beszélgetést.

Elmehet? Csak feláll és elköszön? És aztán? Becsöngethetne Kate… vagyis Alice ajtaján? Kételkedett benne, hogy Kate szívesen látná. Alig néhány perce ült a kanapén, s ő máris eltűnt.

– Na, megyek – állt fel. – Remélhetőleg hamarosan visszatér a csapathoz. Talán még a sátramat is kipróbálhatja.

De Harriet hallgatott. Angus elég sok poszttraumás stressztől szenvedő embert látott már ahhoz, hogy tudja, a fiatal nő depressziós. Úgy tűnt, a rövid beszélgetés minden energiáját elszívta.

És bár semmit sem akart jobban, mint látni Kate-et, visszaült.

– Milyen régen történt a balesete? – kérdezte, miközben a lány arcát figyelte.

Harriet mintha vívódott volna, hogy válaszoljon-e vagy sem. Az udvariasság győzött.

– Hónapokkal ezelőtt, egy ponton abbahagytam a számolást. Egy fertőzés visszavetett, és úgy tűnik, a rehabiLitáció örökké tart.

– Meg fogja csinálni – biztosította a férfi. – Higgyen benne, ne adja fel. Feladni könnyű, de érdemes kitartani. Még ha nehéz is. A belső erő, amit felépít, jobb ápolónővé és jobb csapattaggá teszi.

– És jobb emberré? Nem akarta ezt is mondani? – kérdezte Harriet, és ismét elmosolyodott.

– Nem tudom, de azáltal, hogy érintettként a másik oldalon áll, mindenképpen jobban megérti, hogy min mennek keresztül a betegei.

– Maga is tapasztalta?

Angus mosolyogva megrázta a fejét.

– De közel voltam hozzá. – Visszaemlékezett az utolsó bevetése utáni hosszú, sivár hónapokra. Egy katasztrófaelhárító csapat tagja volt, amelyet egy túlzsúfolt délkelet-ázsiai menekülttáborba hívtak. Amit látott, és a sorsok, amelyekről meséltek neki, a mai napig megmaradtak benne.

– És Kate?

– Szép próbálkozás – mondta Angus. Harriet huncut mosolya elárulta, hogy nyugodt lelkiismerettel magára hagyhatja, sikerült kirángatnia komor hangulatából. Még ha nem tudta is megbecsülni, mennyi időre.

Elköszönt, és hozzátette, hogy remélhetőleg hamarosan újra találkoznak. És örült, hogy Harriet elkísérte az ajtóig.

Ahogy a folyosón lépkedett, eszébe jutott egy ideális ürügy, hogy beszéljen Kate-tel. Bekopoghatna hozzá, és elmondhatná, hogy aggódik Harriet lelkiállapota miatt. Persze a lány átlátna rajta, de amióta újra találkozott vele, szerette volna…

Igen, mit? Gyakrabban látni?

Ez is, de egy bizonyos kérdés még jobban foglalkoztatta. Mi változtatta meg ennyire? Hol az a lány, aki elmosolyogta az eljegyzése felbomlásának fájdalmát? Aki a hurrikán alatt megnyugtatta a rémült szállodai vendégeket? Aki barátságos, nyitott, sőt feltűnően vidám volt?

Pedig minden oka megvolt rá, hogy depressziós legyen. Rájött, hogy a vőlegénye megcsalta a legjobb barátnőjével. Szakított vele, és a pletykák elől a szigetre menekült.

Aztán a kompon egy pillantást vetett Angus sápadt arcára, és gondoskodott róla, hogy a fedélzeten maradjon. Elmagyarázta neki, hogy tengeribetegségnél jobb ott, mint a hajó belsejében.

Így hát egymás mellett álltak a korlátnál, miközben sós vízcseppek permetezték őket. A lány azzal terelte el Angus figyelmét, hogy mesélt neki a kis korallszigetről és a kutatóállomásról, ahová minden évben ellátogatott Alice dédnagynénjével, aki tengerbiológus.

Amikor a szigetre értek, úgy találta, Alice többet jelent neki, mint a szülei. És most Alice-nél lakik, és a kórházban arról ismert, hogy jobbszeret egyedül lenni.

Miért?

Angus rájött, hogy mindazok ellenére, amin együtt mentek keresztül, nem ismeri igazán.

Tanácstalanul állt a liftek előtt. Végül megnyomta a gombot a lefelé mutató nyíllal.

Kate mindent megtett, hogy gondolatait a vacsora elkészítésére összpontosítsa. Csirkemell citromos-kapribogyós mártásban, Alice egyik kedvence. De Kate már olyan gyakran készítette, hogy szinte automatikusan ment… és mellette könnyen eszébe jutott más is.

Valami, ami nagyon zavarta. Angus miért nem visel jegygyűrűt? Nem azért jött akkoriban a szigetre, hogy megnézze, alkalmas-e nászútra Michelle-lel? Hogy eltereljék a figyelmüket a zord kompútról, azon viccelődtek, hogy mindketten nászútra érkeztek.

Akkoriban a hurrikán még nem is volt közel. Csak két nappal később változtatta meg az irányát – ahogy ezek a trópusi hurrikánok gyakran teszik –, és teljes erővel csapott le a szigetre.

Talán biztonsági okokból nem viselnek jegygyűrűt a hadseregben, gondolta. Egy arany- vagy ezüstgyűrű visszaverheti a fényt, és a mesterlövész tudja, hova célozzon…

Kate megrázta a fejét, miközben a serpenyőben forgatta a kapribogyót. A kapribogyóra gondolj, ne a mesterlövészekre. Angus Townsville-ben állomásozik, ott aligha kell mesterlövészektől tartania.

– Ugye nem égeted oda?

Persze hogy nem! A serpenyőbe nézett, erőnek erejével elterelve gondolatait a férfiról, aki váratlanul újra megjelent az életében.

– Nem, de te ropogósan szereted. Egy perc, és kész.

Visszatette a csirkemellcsíkokat a serpenyőbe, ráöntötte a citromlevet és a citromhéjat, mindent összeforgatott, majd szétosztotta az adagokat a felmelegített tányérokra. A salátástál már az asztalon állt, és Alice azonnal leült, amint Kate letette a tányérokat.

Néhány percig csendben ettek, ízlelgették a fűszeres ételt. Kate azonban szó szerint hallani vélte, ahogy Alice agyának fogaskerekei forognak, hogy megfogalmazzon egy kérdést.

Az eredmény végül egy kijelentés lett:

– Szóval ő volt az, aki miatt ilyen bajba kerültél.

Kate megvonta a vállát.

– Nem az ő hibája – mondta halkan.

– Ó, szóval magadtól lettél terhes?

Kate eltolta a tányért, és a nagynénjére nézett. Igazából a dédnagynénje, de ez sosem számított: Alice közelebb állt hozzá, mint az anyja. Egyedül az iskolai szünetek alatt többet tanult tőle az életről, mint otthon vagy az iskolában valaha is.

– A terhesség az én hibám volt. Szedtem a tablettát, de nem vettem észre, hogy a vihar alatt három napig nem voltam a szobámban, és ezért kimaradt. Hülyeség, tudom, de feszült időszak volt, és alig tudtam aludni. Amikor végre elhoztuk a sérülteket és a turisták nagy részét a szigetről, hagytuk, hogy eluralkodjanak rajtunk az érzelmek. – Egy pillanatra elhallgatott, majd felnézett. – A megkönnyebbülés, az öröm, hogy élünk… De…

– Több volt ennél? – kérdezte Alice óvatosan.

Kate bólintott, és bizsergést érzett a hasában, mintha a teste emlékezne arra a szenvedélyre.

– Olyan sok mindenen mentünk keresztül együtt. Ez összekötött minket… erősen. Nem tudom másképp leírni.

– Nem mondtad elneki, hogy terhes vagy?

Kate belül remegett, amikor arra gondolt, milyen tanácstalan és őrlődő volt akkoriban.

– Mégis hogy? Pont ugyanazt tettem, mint a legjobb barátnőm: lefeküdtem valaki másnak a vőlegényével. – Felsóhajtott. – Persze tudtam, hogy nem helyes, ha nem szólok, de úgy döntöttem, rábízom, akar-e kapcsolatba lépni velem. Küldtem neki egy rövid levelet a townsville-i bázisára a telefonszámommal és azzal, hogy hívjon fel. Nem hívott, és mindazok után, ami történt, valószínűleg így volt a legjobb, nem?

Alice a fejét csóválta.

Angus visszafelé tartott a kórházhoz, ahol leparkolt, bal keze a nadrágzsebében, ujjai között Blake névjegykártyája.

Hirtelen ötlettől vezérelve megállt, és kinézett azóceánra, amelyet lassan elnyelt az éjszaka. Nézte a homokot, amelyre az utcai lámpák fénye árnyékot vetett. Mély lélegzetet vett, beszívta a sós illatot.

Elővette a névjegykártyát, és felhívta Blake-et. Legnagyobb örömére a férfi beleegyezett, hogy magával viszi a következő bevetésére. Újabb ok, hogy Bondiban maradjon.

– Így a saját szemeddel láthatod, hogy működik a rendszerünk – mondta Blake. – Megadom Mabelnek a mobilszámodat. Találkozunk a kórház tetején, a helikopternél. Amikor érkezik a hívás, jelentkezz a recepción, ott adnak egy speciális látogatói belépőt, amivel feljuthatsz a tetőre.

Csak miután letette a telefont, jött rá Angus, hogy Kate nem feltétlenül lesz ott a következő bevetésen. De itt van Bondiban, és neki nem állt szándékában úgy elmenni, hogy ne találkozzon vele újra. Ezúttal rendesen, hosszabb ideig.

Miért?

A kérdés megragadta, amikor elfordult a parttól, és nem engedte el.

Ki akarta deríteni, miért változott meg ennyire Kate. Akkoriban a szeme elárulta neki, hogy szomorú. De beszélt, nevetett, és még azzal is viccelődött, hogy egyedül tölti a nászútját. A csalódás ellenére ragyogó, élénk nő volt…

Vagy tényleg azért akar találkozni vele, mert három évvel ezelőtt a bőre alá bújt? Mert a nagyszerű szexen kívül más is volt közöttük? Valami, ami olyan közelséget teremtett a tomboló vihar alatt, amit Angus még soha nem érzett?

És azután sem, soha többé…

Egészen addig, amíg Kate meg nem jelent a katasztrófacsapat délutáni megbeszélésén, és már a látványa is elég volt, hogy felvillanyozza.

A kórházhoz ment, és a szállodába hajtott. A projektjéhez beszélnie kell a mentőszolgálat, a tűzoltóság és a katasztrófavédelem vezetőivel. Azért választotta a Bondi Bayside Kórházat, mert tudta, hogy Blake itt dolgozik, de holnap reggel felhívja a többi szolgálatot is, és megbeszéli a találkozókat.

Igen, van néhány dolog, ami Sydneyben tartja.

Kate szinte örült, hogy kora reggel megcsörrent a telefon. Fél éjszaka forgolódott, alig tudott aludni, az emlékek nem hagyták pihenni. Emlékek a szigeten töltött napokról, a tomboló hurrikánról, a félelméről…

Angusról.

– Igen, Mabel? – mondta, mert a csengőhang már jelezte neki, hogy a műveleti koordinátor hívja.

Mint mindig, Mabel nem vesztegette az időt udvariasságra.

– Közúti baleset egy kereszteződésben, Sydneytől északnyugatra. Egy szarvasmarhákkal teli óriáskamion összeütközött egy autóval, az utasok száma ismeretlen. Blake azonnal értesít, amint többet tud.

Kate belebújt az overáljába, és képek jártak a fejében. Az óriáskamionok hosszú, kétszintes pótkocsit húznak, egy ilyen járművet még üresen is lehetetlen gyorsan megállítani.

Gondosan befűzte a csizmáját, és a kórházba sietett. A felszerelés többi része a Bondi Bayside tetején lévő fészerben várakozott – sisakok fejlámpákkal, kommunikációs eszközök, láthatósági mellények és nagy hátizsákok, amelyekben minden szükséges benne volt az elsősegélynyújtáshoz és az életmentő intézkedésekhez.

Alig több mint tíz perc múlva már odafönt volt, felvett egy láthatósági mellényt, mint a többiek, feltette a sisakját, és bemászott a helikopterbe.

A „helyén” egy magas, széles vállú férfi ült, hasonlóan öltözve.

Angus!

– Hát te mit keresel itt? – Kate helyet foglalt mellette, és becsatolta az övét. – Nem lesz szükség a sátradra.

A férfi rámosolygott, ami nem kívánt érzések áradatát váltotta ki benne.

– Csak látni akarom, hogy megy az ilyesmi a civil életben.

Kate elfelejtette személyes fenntartásait, és megborzongott, ha arra gondolt, milyen küldetésekre hívják a katonai mentőcsapatokat. Persze ő is látott már megrázó jeleneteket súlyosan megcsonkított áldozatokkal, de el sem tudta képzelni, milyen érzés lehet olyan helyre érkezni, ahol bomba robbant.

– Még mindig azt csinálod?

Angus megrázta a fejét.

– Már egy ideje nem. A legutóbbi bevetés óta.

Ahogy válaszolt, a lány csak sejteni tudta, hogy szörnyű lehetett. Éppen csak meg tudta fékezni magát, hogy ne érintse meg együttérzőn a térdét. De a szíve vágyott rá. Akkoriban a szigeten egy pillanatig sem habozott volna.

A férfinak viszont, úgy tűnt, nem okoz gondot a szakmai távolságtartás.

– Egyelőre maradok az országban – folytatta tényszerűen. – Az utolsó Ausztrálián kívüli bevetési parancsom közvetlenül azután érkezett, hogy visszatértem a szigetről. Egy napon belül útra készen kellett állnom.

Tehát valószínűleg nem kapta meg az üzenetét.

Kate szíve nagyot dobban – nem a megkönnyebbüléstől, hanem az örömtől. Hogy miért? Mert ez azt jelenti, hogy nem hagyott figyelmen kívül!

Blake röviden ellenőrizte, kik vannak jelen. Aztán a helikopter felszállt.

Kate figyelmesen hallgatta, ahogy Blake leírta a helyzetet.

– Vidéki kereszteződés, nincs közlekedési lámpa, csak egy stoptábla a kis forgalmú úton. Mindkét irányban szabad kilátás a főútra.

– Elég sötét van ahhoz, hogy a kamionon bekapcsolva legyen a fényszóró. Nehéz lehetett nem észrevenni – mondta Paul, az egyik mentős.

– Nem a mi problémánk. Azt majd a rendőrség elintézi, a mi dolgunk a sérültek ellátása. Nem tudjuk, hányan voltak az autóban. Amikor Mabel hívott, még a roncsot választották el a kamiontól. És ott van még a kamion sofőrje is.

– Tudjuk, hogy volt-e vele valaki, a felesége vagy váltótárs? – kérdezte valaki.

Blake megrázta a fejét.

– A helyi rendőrség, tűzoltóság és mentőszolgálat már a helyszínen lesz, amikor megérkezünk. A közeli kisvárosban van egy kórház, de nincs felszerelve a legsúlyosabb sérültek ellátására. Lehet, hogy magunkkal kell vinnünk valakit. Paul, szeretném, ha átvennéd a betegellátást. Egy második orvos is velünk van, Angus, őt már a legutóbbi találkozón megismerhetted.

Néhányan elfordították a fejüket, hogy Angusnak bólintsanak, Blake pedig a pilóta mögé állt, hogy felülről lássa a jelenetet.

– Nem vesztegeti az időt magyarázkodással, mi? – Angus elfordította a mikrofont az arcától, hogy Kate-hez beszélhessen.

– Ismerjük az ügymenetet. Most elsősorban a terep érdekli, hogy eldönthesse, melyik hely a legkedvezőbb számunkra. A pilóta általában távolabb szokott minket letenni, hogy megkímélje a lentieket a rotorszéltől. A felszerelést hátizsákban szállítjuk a helyszínre. A helyi mentőkocsik természetesen fel vannak szerelve betegfigyelő monitorokkal, de egy kis vidéki kórházban lehet, hogy csak egy van, ezért kellünk a mobil felszerelésünkkel.

Vajon megnyugodott, miközben beszélt vele? Angus nagyon remélte. Ha ki akarja deríteni, mi történt, amitől Kate ennyire megváltozott, szüksége van a bizalmára.

2. FEJEZET

A mentőautók fényei elárulták, hogy a csapat közeledik a baleset helyszínéhez, bár a helikopter belsejében csak kék és vörös villanásokat láttak.

Amint leszálltak, mindenki felkapott egy hátizsákot, és elkocogott.

– Még mindig a kocsit vágjuk ki – magyarázta az egyik rendőr. – A kamionsofőrt már kihoztuk, ott van a mentőautóban. – Miközben arra mutatott, hozzátette: – Jól jönne a segítségük, nem áll jól a szénája.

Blake biccentett Kate-nek, aki azonnal elindult. Nem lepődött meg, hogy Angus követte.

Az egyik mentős oxigénnel látta el a férfit egy újraélesztő tasakon keresztül, egy másik pedig EKG-elektródákat erősített a mellkasára.

– GCS? – Kate a Glasgow-kómaskála értékét kérdezte, amely a beteg tudatállapotát jelzi.

– Tizennégy volt, amikor ideértünk, de néha reagál, aztán megint eszméletlen.

– Ostorcsapás-sérülés – motyogta Kate, és megpróbálta elképzelni, mi történt. A nehéz kamion dübörgött az éjszakában, aztán hirtelen a semmiből egy másik autó. A sofőr beletaposott a fékbe. A testét a biztonsági öv az ülésbe szorította. De a feje?

Leguggolt, és megszólította a beteget. Örült, hogy választ kap. Miután bemutatkozott, megtudta, hogy a férfit Mike-nak hívják.

Eddig minden rendben.

– Emlékszik, mi történt, Mike?

– Láttam, hogy az a kocsi száguld a kereszteződés felé, és próbáltam megállni.

Kate bólintott, de azon tűnődött, milyen gyorsan állhatott meg, és vajon a hirtelen sebességcsökkenés nem nyomta-e az agyát a koponyája elejéhez, hogy aztán visszapattanjon. Az ilyesmi súlyos agysérülést okoz, amit csak kórházban tudnának pontosan megállapítani.

– Vannak fájdalmai?

– A hasamban és a fejemben. A fiúk adtak valamit.

Ami megmagyarázhatja, miért kábult.

– Vérnyomás csökken – mondta egy mentős a monitorra mutatva.

Kate ellenőrizte a kanült a kézvénán, majd megvizsgálta a nyakán és a mellkasán lévő horzsolásokat.

– Biztonságiöv-szindróma – jegyezte meg, Angushoz fordult, és megmutatta neki, milyen mélyek az övnyomok. – A hárompontos biztonsági övnél a vállöv nyeli el a legnagyobb erőt. Ez károsíthatja a nyaki verőeret. Tudod ellenőrizni a disztális pulzusát?

A monitor azt mutatta, hogy a vér oxigénszintje rendben van. Amikor Angus pulzust érzett Mike csuklóján, Kate biztos volt benne, hogy nincs életveszélyes vérveszteség.

Még.

Megvizsgálta Mike mellkasát, megtapogatta a bordáit, de semmi gyanúsat nem talált.

– Lehetséges, hogy amikor a kereszteződés a látóterébe került, levette a lábát a gázpedálról? – kérdezte a mentősöktől.

Mindketten megrázták a fejüket. Az egyik így válaszolt:

– El sem tudom képzelni. Itt gyakorlatilag nincs forgalom éjszaka.

– Ütközés maximális sebességgel, azaz súlyos lassulás, lehetséges belső sérülések, beleértve a nyaki verőér sérülését – foglalta össze Kate, újra ellenőrizte az intravénás kanült, és kidugta a fejét a kocsiból.

Paul a közelben állt.

– Belső vérzés gyanúja a nyaki verőér sérülése után. El tudjuk repíteni? – kérdezte.

Blake, aki éppen azt figyelte, ahogy az autót kihúzzák a vontató alól, odajött, rápillantott a monitorra, de tétovázott.

– Szinte lehetetlennek tűnik, hogy a kisautóban bárki is túlélte. De ha mégis, akkor súlyosan megsérült, és azonnal kórházba kell repíteni. A fedélzeten ellátjuk. Tudnád stabilan tartani, amíg visszaérünk?

Kate bólintott, és folytatta a vizsgálatot. A biztonsági öv egyértelmű nyomokat hagyott a sofőr mellkasán és alhasán – ez is jelezte, hogy milyen súlyos volt az ütközés. De még így is szerencsésebb volt, mint az autó utasai. A roncsok nem sok jót ígértek. Miután a tűzoltók kivágták a vezetőt és a mellette utazót, gyorsan kiderült, hogy nem élték túl. Az SDR-csapat lehangoltan szállt be a visszainduló helikopterbe a kamionsofőrrel.

Kate a sürgősségi osztályon egy sokkszobában végezte az átadást, és remélte, időben beértek. Akaratlanul is elgondolkodott, vajon jobbak lettek volna-e a férfi esélyei, ha előbb kórházba szállítják.

– Mindig csak azt tehetjük, amit lehet – szólalt meg mögötte egy hang, amikor kilépett az épületből.

Angus. Bárhol felismerte volna ezt a hangot.

– Hazaviszlek – tette hozzá a férfi.

Mivel fáradt volt, és aggódott a betege miatt, Kate válasza barátságtalanabb volt a szándékoltnál:

– Nem kell. Fényes nappal van, és csak két utcára lakom.

– Igen, de a szállodám pont a házaddal szemben van, és te jobban ismered az utat. De ha megkértelek volna, hogy vigyél haza, az nem lett volna férfias.

Kimerültsége ellenére a lánynak mosolyognia kellett. Felé fordult, és megnézte az előtte álló magas, széles vállú férfit, érzékelve dinamikus kisugárzását.

– Férfiatlan? – ismételte meg. – Aligha mondana ilyet rólad bárki is.

Angus kissé behajlított karját felé nyújtotta.

– Hazavisszük egymást?

Mélyen legbelül megmozdult az a Kate, aki valaha volt, és kibontakozott, mint egy szorosan zárt bimbó szirmai. Belekarolt, azt mondogatva magának, hogy ez csak egy baráti gesztus. De Angus nem elégedett meg ennyivel: a kezéért nyúlt, és közelebb húzta magához.

Tiltakoznia kellene. Elszakadni tőle. De Angusszal karon fogva sétálni az utcán olyan helyeken is felmelegítette, ahol már nagyon-nagyon régóta hideg voltak. Olyan rossz lenne, ha egyszerűen csak élvezné?

Igen, valószínűleg rossz lenne. Mert titkot rejteget a szívében.

Másrészt viszont Angus hamarosan továbbáll, visszatér az életébe. Ahogy ő is visszatér a műtőbe, és munka után a vizsgáira tanul. Azok lassan közeledtek. Mit árthat egy kis közelség rövid időre?

A háza előtt a lány elszakadt tőle, azzal a szándékkal, hogy gyorsan elbúcsúzik. De a férfi a keze után nyúlt.

– Láthatlak még?

– Nem hiszem, hogy jó ötlet.

Angus értetlenül nézett rá, és bár nem kérdezte, Kate elmagyarázta:

– Te házas vagy, ugye? Michelle-lel? Elvégre azért mentél a szigetre, hogy megnézd, ott tölthetitek-e a nászutatokat.

Angus elmosolyodott.

– El is felejtettem, hogy ez volt az oka. De nem, nem házasodtunk össze.

Kate várt, mert érezte, hogy a férfi még többet akar mondani.

– Ő bontotta fel az eljegyzést. Azt mondta, megváltoztam, amíg távol voltam. És valószínűleg igaza volt. Másnak éreztem magam, már nem voltam olyan biztos néhány dologban – nemcsak a kapcsolatunkkal, hanem általában az életemmel kapcsolatban.

Mert az történt velünk? – kérdezte magától Kate bűntudatosan.

Mielőtt bármit is mondhatott volna, a férfi folytatta:

– Az, hogy beszéltem neki rólunk, csak megerősítette az elhatározásában.

– Elmondtad neki, hogy lefeküdtünk egymással? Jaj, Angus, miért? Csak egy éjszaka volt. Egy másik világban voltunk, tudtuk, hogy ez semmit se jelent. Nem értem…

Felnézett az arcába, és hirtelen megértette. Angus őszinte ember, nem tudta volna eltitkolni a menyasszonya elől, hogy hűtlen volt.

És én eltitkoltam előle valamit, ami érintette.

Most kellene elmondania? Tegye ki a fájdalomnak, amit ő érzett? Elűzte a gondolatokat, nem törődve a gyomrában érzett nyomással.

– Aludnom kell – mondta, és elfordult, jól tudva, hogy aligha fog tudni aludni.

Kábultan lépett be a házba, felment az emeletre, és kinyitotta a lakást. A konyhában ázott kukoricapelyhet és hideg pirítóst evett, és próbálta meggyőzni magát, hogy ez is olyan küldetés, mint a többi.

– Bocs a reggeliért, de mindig elkészítem, amint meghallom, hogy leszáll a helikopter – mondta Alice. – Sok dolgod volt, hogy ilyen későn jöttél?

Kate megrázta a fejét. A kamionsofőrre vizsgálatok sorozata várt, és mostanra biztosan megkapta a megfelelő kezelést.

– Rossz volt, ugye? – A nagynénje helyesen értelmezte a hallgatását.

– Igen – felelte Kate szűkszavúan, de aztán észbe kapott. Alice a hírekben hallani fog a balesetről. – Egy óriáskamion ütközött egy kis autóval. Két fiatal nem élte túl.

– Szörnyű. Szegény családok. – Alice egy pillanatig hallgatott, mielőtt hozzátette: – De nem tanulhatunk a szörnyű eseményekből? Hogy így elpazarlódnak életek? Nem kellene ilyenkor elgondolkodnunk a miénken?

Kate ránézett az asszonyra, aki befogadta és lassan újjáépítette őt, amikor teljesen összetört.