Nathalie-nak, Thomasnak és Willow-nak

Előszó

Ősz elején járunk Vermont vidéki területén, a hegyek és a völgyek lassan aranyszínűbe fordulnak a zöldből. Két szövetségi ügynök hajt a kanyargós úton a Déli Állami Büntetés-végrehajtási Intézet felé. Az egyikük az FBI különleges ügynöke, a másik pedig Scott Murray, az ATF, vagyis az Alkohol-, Dohánytermék, Lőfegyverek és Robbanóanyag Forgalmával Foglalkozó Iroda különleges ügynöke. Mindketten nagy tapasztalattal rendelkeznek: már rengeteg bűnözőt füleltek le, fegyverkereskedőktől kezdve a fehér felsőbbrendűséget hirdető terrorista csoportokon át a heroinkereskedőkig. Az FBI-ügynök magas, középkorú férfi, sötét öltönyt visel, az arca hosszúkás és közömbös, a viselkedése módszeres és kiegyensúlyozott. Murray ügynök alacsonyabb, rövidre nyírt, fekete haja van, és összességében élettel telibbnek és vidámabbnak tűnik.

Az állami börtönbe tartanak, hogy találkozzanak egy fogvatartottal, akit négy hónappal korábban, 2008 júniusában szállítottak oda. Azt már tudják, hogy nem hasonlít egyetlen más bűnözőre sem, akikkel eddig találkoztak. Egy sor bankrablást követett el, de újra és újra sikerült megszöknie a hatóságok elől. A rablások során feltűnő álcát és bonyolult menekülő útvonalakat használt. Káoszt teremtett. Elérte, hogy bevessék a tűzszerészeket, a fegyveres akciócsoportokat, a rendőrségi helikoptereket és a nyomozók egész hadát. Kiszámíthatatlan, magányos farkas volt, aki nemzetközi téren is tevékenykedett. Körözték Hollandiában és az Egyesült Királyságban is. Isztambulban csak egy hajszálon múlt, hogy el tudta kerülni a letartóztatást. Szinte lenyomozhatatlan volt. Lecsapott, távozott egy pénzzel teli zsákkal, aztán mintha a föld nyelte volna el. A rendőrök még csak a nevét sem tudták.

– Megtörtént a rablás, a területet ellepték a rendőrök – mondta az elfogásával megbízott egyik nyomozó. – De híre-hamvát sem találták.

2008 májusában aztán végül elkapták Vermont államban. A hatóságok átkutatták az autóját, és találtak egy naplót, amelyben módszeresen és részletesen le voltak írva a bűntettei. Lassan elkezdték összerakni, hogy ki is ő valójában, és mit követett el. Amikor napvilágra került a teljes bűnlajstroma, egyre több szervezet került képbe. A holland rendőrség. A brit rendőrség. Az FBI. Az ATF. Az amerikai szövetségi rendőrbírók azt javasolták, hogy a börtönhatóságok különleges óvatossággal járjanak el vele kapcsolatban. Azt még nem derítették ki, van-e valami kapcsolata terrorista csoportokkal. Az Interpol kijelentette: nagy a veszélye annak, hogy szökéssel próbálkozik. Alaposan átgondolták, hogy katonai személyzettel átkísérjék-e az államhatáron azért, hogy bíróság elé álljon, ám végül úgy döntöttek, hogy inkább maradjon bezárva Vermontban, amíg a különböző ügynökségek ki nem derítik, hogy mit csináljanak vele.

Murray és az FBI-ügynök megérkeznek a börtönbe, és kiszállnak az autójukból. A levegő hűvös, friss és fenyőillatú. A Déli Állami Büntetés-végrehajtási Intézet egy meredek domb tetején áll, körülötte sűrű erdő. Olyan hangulata van, mintha egy komor tündérmeséből lépett volna elő. A falai szürkék, simák és hat méter magasak. A falon belül tíz méter magas kerítés, a tetején szögesdrót. A magasban, minden más fölé magasodva amerikai zászló lobog a szélben.

A két ügynök megkezdi a hosszadalmas folyamatot, hogy átjussanak a különböző biztonsági ellenőrző pontokon. Erre azért van szükség, mert a fogvatartott, akihez jöttek, nem a börtön átlagos lakói közé tartozik. A Foxtrot részlegben tartják, a börtön egy különálló, független épületében. A különleges biztonságú Foxtrot részleget elsősorban a veszélyes és bomlasztó elítéltek „elkülönített őrzésére” tervezték. De ez mind csak eufemizmus. A fogvatartottak és az őrök számára ez a részleg egészen egyszerűen csak „a Lyuk”: egy olyan hely, ahol a rabokat magánzárkákban őrzik, száznyolcvanszor kétszázhetven centis betoncellákban a nap huszonhárom és fél órájában. Minden egyes apró, klausztrofób lyuk önmagában is börtön a börtönön belüli börtönben.

A két ügynököt egy kisebb beszélőbe vezetik, ott várakoznak. Időközben a Foxtrot részleg folyosóján két megtermett, nagydarab börtönőr odalép egy fém cellaajtóhoz, és hangosan kopog rajta. Az egyik őr benéz a kémlelőnyíláson, és közli a bent lévő alakkal, hogy velük kell mennie, mert látogatói vannak. Az őr kinyit egy másik nyílást körülbelül derékmagasságban az ajtón, mire a nyíláson keresztül megjelenik két fehér kéz, vékony ujjakkal. Egy pillanatra úgy néz ki, mint egy sziklából kinőtt halovány szellőrózsa. Ezután bilincset helyeznek a csuklójára, a fogoly visszahúzza a kezét, a súlyos cellaajtó pedig a központi vezérlőteremből irányítva berregve kinyílik. Az őr belép a cellába, a fogoly lábára is bilincset helyez, azután elindulnak a folyosón a beszélő felé. A fogoly lehajtja a fejét. Elhaladnak több cellaajtó előtt, amelyek mögül kihallatszik a többi fogvatartott beszéde, éneklése, kiabálása és nyöszörgése. A levegő állott és elhasznált. A zaj, a visszhangok és a gyér mennyezeti megvilágítás együttese enyhe, lüktető fejfájást okoz.

A rab belép a beszélőbe. Fiatal és vékony, nincs száznyolcvan centi, a haja rövid és barna, a szeme mélyen ül. Olcsó szemüveget visel. Körülnéz a helyiségben, miközben a két ügynök bemutatkozik neki, és leül vele szemben. A fogoly továbbra is közömbös, a bilincsét nézi mereven.

Rápillant egy halom papírra, amit az FBI-ügynök tesz elé az asztalra, és egy pillanatra úgy tűnik, mintha ösztönösen is kinyúlna felé, de aztán észbe kap, és továbbra is lesüti a szemét.

– Szóval, Stephen… – szólal meg Murray különleges ügynök. Előrehajol, és élénk, de aggodalmas érdeklődéssel azt kérdezi: – Hogy van?

A fogoly felemeli a fejét, és most először néz egyenesen a két férfira. Másodpercek telnek el. Azután behunyja a szemét, és hosszan felsóhajt.

1.

Ezen a hideg, decemberi délelőttön szürke és felhős volt az ég. Egy fiatalember állt a magas sziklacsúcs szélén, és lenézett a tengerre. A szél az arcába fújt, könnyezett tőle a szeme, szőke haja lobogott és táncolt a szélben. Közvetlenül előtte, alig egy lépésre százötven méter mély szakadék tátongott, amelynek alján kavicsos tengerpart terült el, zöld hullámok zúgtak, kiöntöttek a partra, és eltűntek. A férfi végignézett a keskeny ösvényen, amely a fehér mészkősziklák tetején futott, és teljesen elhagyatott volt. Alighanem kilométereken keresztül ő az egyetlen ember a környéken. Behunyta a szemét, nagy levegőt vett. Alatta sirályok sírtak. Az orrát megtöltötte a tenger sós levegője. Arra gondolt, ami ehhez a pillanathoz vezetett: a számtalan döntésre, meggyőződésre, félelemre és megbánásra. Arra gondolt, mire készül, és átható félelem töltötte el – ugyanakkor szédítő, súlytalan érzés kerítette hatalmába. Egy halk, de kitartó hang azt súgta a fejében, hogy nem muszáj megtennie. Hogy még nem késő meggondolnia magát. A tenyerébe vájta a körmét, és félresöpörte a gondolatot. Muszáj megtennie. Nincs más választása. Vett még néhány mély lélegzetet, hogy összeszedje magát. Azután kinyitotta a szemét, elfordult a szakadéktól, és folytatta az útját a magas, tengerparti ösvényen.

Gyorsan és határozottan lépkedett, habozás nélkül, a veszélyes hely ellenére. Gyerekkora óta ismerte ezeket a sziklákat. Ezek alkották Devon Jura-partját – a száznyolcvanötmillió éves, hosszú kilométereken át húzódó, csipkézett, szinte egybefüggő sziklavonulatot. A férfi kelet felé tartott, vagyis közvetlenül jobbra tőle a La Manche csatorna látszott a horizonton. Balra pedig tövises rekettyebokrok és kopár mezők, amelyeken tavasszal majd vadvirágok nőnek: sóvirág, tengeri kömény, harangvirág és fokhagyma. A mezőn túl fák álltak – kőrisfa, szelídgesztenyefa, berkenyefa és jávorfa. Ezek mögött pedig a dél-devoni hatalmas, termékeny szántóföldek terültek el. A lába alatt a puszta kőszikla. Ezek a rétegezett, ősi kövek és sziklák a világ minden tájáról idevonzották a geológusokat és a paleontológusokat, mivel megszámlálhatatlanul sok ősi élet volt itt kőbe zárva. Ammoniták, trilobiták, ichtyoszauruszok, plezioszauruszok és plioszauruszok kövületei. Nagyon is jól tudta: olyan jól ismerte a nevüket és az alakjukat, mint a fölötte keringő, magas, sziklás kiszögellésekben fészkelő vándorsólymokat vagy a távolabbi erdőben lévő zöld harkályok hangját.

A férfi vékony volt, vízhatlan dzsekit viselt. Az egyik vállára kis nejlontáskát akasztott. A keskeny ösvényen sétálva olyan területek mellett haladt el, amelyeket már évek óta jól ismert. Egy vaskori erőd tengerre néző romjai. Mészkőbarlangok, és elsőként a rómaiak által megnyitott kőbányák. Apró öblöcskék és part menti falvak, ahol a tizennyolcadik században virágzott a csempészet. Végül elérte a magas földnyelvet és a homorúan ívelődő sziklákat, amelyek már nem fehérek voltak, hanem homokszínűek és poros vörösek. Ami azt jelentette, hogy szinte megérkezett. Újabb tizenöt perc séta után Seaton külterületére ért: kisváros kikötővel, boltokkal, templomokkal, sörözőkkel, panziókkal és fehér faházak rendezett sorával a kavicsos tengerpart mentén.

Már dél felé járt az idő, az utcán elhaladó járókelők nem törődtek a fiatalemberrel. A férfi a városközpont felé igyekezett. Menet közben benyúlt a táskájába, kivett egy tükrös pilótaszemüveget, felvette, és megszaporázta a lépteit.

Néhány perccel később, a Lloyds Lakossági és Kereskedelmi Bank seatoni fiókjában egy mosolygós, középkorú tisztviselő éppen végzett egy ügyféllel, és néhány sort gépelt be a számítógépébe a plexilap mögött. A bank szürke, viktoriánus kőépülete néhány száz méterre állt a tengerparttól egy keskeny utcában, kávézók és adományboltok szomszédságában. A bankfiók csendes volt. Csupán két ügyfél volt odabent: az egyikkel már végzett egy kolléga, a másik pedig éppen most lépett az épületbe. A banktisztviselő felnézett a közeledő alakra, és látta, hogy egy hosszú, szőke hajú, napszemüveges fiatalember az, aki egy kis cipzáros táskát tart a kezében. Egyenesen az ablakhoz ment, majd szó nélkül egy cédulát csúsztatott a nő elé.

A PISZTOLY TÖLTVE VAN. NE RIASSZON!
MARADJON ÜLVE!

A hivatalnok nem tudta mire vélni. Újra felnézett az előtte álló, furcsa alakra, az arcán fanyar kíváncsisággal, mint aki arra számít, hogy mindjárt meghallja a poént. A férfi megérezte a bizonytalanságát, ezért a pultra tette a táskáját. Félig elhúzta rajta a cipzárt, és megmutatta a benne lévő fekete félautomata pisztolyt. Kis szünet következett, amíg a pénztáros felfogta, hogy mit lát. Azután fürgén elkezdte kivenni a pénzt a pénztárgépből, és átcsúsztatta a plexilap alatt, mintha egy átlagos ügyfélnek venne ki nagyobb összegű készpénzt a számlájáról. Nézte a plexi mögött álló férfit, ahogy próbálja a kis táskába gyömöszölni a bankjegyeket, és megkérdezte, hogy ne adjon-e valami nagyobbat. A férfi megrázta a fejét, és mogorván közölte vele, hogy nem kell. Erre a nő megvonta a vállát.

– Jól van, de ne engem hibáztasson, ha elejti mindet – mondta. Másodpercekkel később a férfi megfordult, és a bank ajtaja felé sétált. Várta a riasztó fülsiketítő, éles hangját vagy a rendőrségi szirénák vijjogását, vagy azt, hogy kiszakad a levegő a tüdejéből, mert valaki hátulról a földre dönti. De nem történt semmi. Kisétált a bankból, vissza a hideg, tengeri levegőbe.

Már épp elmúlt dél. Nyugdíjasok és munkások mellett haladt el, akik már megkezdték az ebédszünetjüket, ezt leszámítva csendes volt a város. Sétált tíz, húsz, harminc másodpercig, és minden pillanatban arra számított, hogy az üldözés kaotikus felfordulása hirtelen megtöri ezt a békét. Hatvan másodperc múlva befordult egy kis helyi parkba, és eltűnt szem elől. Eltelt egy perc. Majd még egy. Ezután egy egészen más alak lépett elő. Vékony fiatalember volt, a haja azonban rövid és sötét, nem pedig hosszú és szőke. Nem viselt napszemüveget, más volt a ruhája, és hátizsák lógott a vállán, nem pedig egy kis táska. Kiment a parkból, és kocogni kezdett. Nyugat felé szaladt, a parti ösvény irányába, azután követte az ösvényt, ahogy egyre feljebb emelkedett. Elszaladt az öblök és csempészfalvak mellett. Újra elment a római kőbánya és a vaskori erőd mellett. Néhány mérfölddel később lelassított, és sétálva folytatta az útját. Szemüveges volt, jelentéktelen külsejű, lehetett volna akár madármegfigyelő vagy amatőr geológus is. A kutyáikat sétáltató párok rámosolyogtak, és biccentve üdvözölték a magas ösvényen, ő pedig visszamosolygott rájuk, és köszönésképpen szintén biccentett. A háta mögött a távolban helikopter zúgását hallotta Seaton fölött. Megállta, hogy ne forduljon hátra, és ne kémlelje a látóhatárt. Biztosan csak a parti őrség az, mondta magának. Folytatta az útját. Százötven méterrel alatta a La Manche csatorna hullámzott.

***

Amikor a devoni és a cornwalli rendőrség megérkezett Seatonbe, nagyon hamar rájöttek, hogy ki volt az elkövető. Nem tudták a nevét, csak azt, hogy szinte bizonyosan ugyanaz a férfi volt, aki a környék – és valószínűleg távolabbi területek – bankjait és lakásépítő szövetkezeteit célozta meg már hetek óta. Az Egyesült Királyság ezen a részén, ebben a békés, tengerparti övezetben ismeretlen fogalom volt a fegyveres bankrablás. Az elkövetőnek mindeddig sikerült elmenekülnie: pillanatokkal a rablás után egyszerűen beleolvadt a környezetébe. Miközben a bűntények egyre csak szaporodtak, a nyomozók kezdték megérteni, hogy van valami különleges az általuk keresett tettesben, és nem csupán az, hogy képes semmivé válni. Furcsa emlékeztető tárgyakat hagyott a bűntettek helyszínén. Egyfontos érméket, amelyekre vízszintes vonalat karcolt. Amikor a rendőrség egyszer nem a megfelelő férfit tartóztatta le, az igazi tettes írt egy névtelen levelet a helyi újságnak, hogy ezt tudassa a rendőrökkel. Ugyanabban a levélben leírta, hogy további rablásokat is tervez. A legtöbb bankrabló nem csinál ilyesmit. Nem is volt semmi értelme. Vajon miért tette? Mit jelentett mindez? És mindenekelőtt: ki ez a ember?

Még ugyanazon a napon, amint leszállt az est Devonra, a szikla tetején egy alak lassan közeledett egy dombocska tetején lévő facsoporthoz. Megállt, körülnézett, hallgatózott, csak azután lépett a fák közé. Még mindig nála volt a hátizsák, amelyben többek között egy hosszú, szőke paróka, egy tükrös pilótaszemüveg és egy fekete félautomata pisztoly volt. Ezenkívül 4830 font készpénz, legnagyobbrészt vastag kötegekre osztva, és szorosan nejlonzacskókba csomagolva. A férfi megfogta az egyik vastagabb alsó ágat, felhúzta magát, és felmászott a fára. Lassan haladt felfelé a sötétben, amíg meg nem találta azt, amit keresett. Kivette a hátizsákból a nejlonzacskókba csomagolt pénzkötegeket, és a fa lombkoronájának hasadékába tömte. Alatta egy kisváros fényei terültek el.

2007. december 19. volt. Nyolcezer kilométerre innen, az Amerikai Egyesült Államokban hivatalosan is kezdetét vette a recesszió, amely hamarosan a pénzügyi világválság, egy elképzelhetetlen méretű összeomlás kiváltója lesz. Ezt az eseményt a fa tetején lévő férfi legalább részben előre sejtette, és fel is készült rá. Aznapi bűncselekménye, hasonlóan a többihez, nem volt véletlenszerű, és nem is pusztán a kapzsiság motiválta. A nyomozók még nem tudták, hogy nem egy egyszerű bűnözőt keresnek, hanem egy törvényen kívüli banditát. A férfi lemászott a fáról és elment.

Később egy hajléktalan a kutyájához fordult és megsimogatta. Már órák óta ült egy széthajtott kartondobozon, csendben kérte a járókelőket, hogy szánják meg egy kis apróval, de nem járt szerencsével. Miközben biztató szavakat suttogott a kutya fülébe, az érmék csilingelése mellett egy halk puffanást is hallott. Valami beleesett a kitett kalapba az aprópénzzel együtt. Felnézett, és egy férfit pillantott meg, amint sietősen távolodik. Majd lenézett a kalapra, és kivette belőle a beledobott tárgyat. Közelebbről is megnézte, és rájött, hogy egy szorosan összekötözött, húszfontosokból álló pénzköteg az. Miközben átlapozta, nem is tudta, mit gondoljon. Aztán észrevett még valamit. Minden egyes bankjegyre ugyanaz a két betű volt írva: RH. Kereste az embert, aki adta, de már elment. Eltűnt az éjszakában.

2.

A Déli Állami Büntetés-végrehajtási Intézet beszélőjében lévő fiatalember neve Stephen George Dennis Jackley volt. Huszonkét éves volt, és egy Sidmouth nevű kisvárosból származott, Devon déli partjáról. Földrajz szakon tanult a Worcesteri Egyetemen. A Devonból származó földrajz szakos hallgatók általában nem találják magukat a Lyukban. Nem tud róluk az Interpol. Nem hallgatja ki őket két amerikai szövetségi ügynök. És aligha lesznek egy több ügynökséget felölelő, nemzetközi bűnügyi nyomozás főszereplői. Stephen Jackley azonban nem olyan volt, mint az átlagos földrajz szakos hallgatók.

– Azt mondták, hogy nagyon kifinomult képességei vannak, és vele kapcsolatban mindig tartsam észben, hogy megszökhet – mondta a börtön biztonsági főnöke, egy nagydarab, merev férfi, Mark Potanas. – Nála nagy volt a veszélye a szökésnek. Nagyon kevés fogvatartott miatt aggódtunk úgy, mint miatta. Gyakorlatilag karanténban tartottuk.

Scott Murray különleges ügynök nem ekkor találkozott először Stephennel. Hónapokkal korábban, 2008 májusában már kihallgatta egyszer: aznap délután, amikor letartóztatták. Azóta folyamatosan kapcsolatban állt a brit nyomozókkal az ügy kapcsán, amihez hasonlóval még sohasem találkozott.

– Nagyon sok esetet vizsgálok lőfegyverekkel és robbanószerekkel kapcsolatban – nyilatkozta. – Minden egyes ügy más, de ez igazán emlékezetes volt. Azt hiszem, ez a legjobb kifejezés rá.

Stephen Jackley más fiatalemberekhez hasonlóan körülnézett a világban, és megállapította, hogy az nem igazságos. Sok fiatalhoz hasonlóan ő is változást akart véghezvinni. Ám ahelyett, hogy tiltakozó tüntetésekre ment volna, belevetette volna magát a politikába, vagy szponzorált maratonokat futott volna, Stephen végül bankot rabolt. 2007 és 2008 között több mint hét hónapon keresztül többször is sikeresen lecsapott.

– Az ember nem gondolná, hogy egy huszonéves, művelt személy több fegyveres rablást követett el szerte az országban, sőt még külföldön is – mondta az egyik brit nyomozó a sajtó képviselőjének Stephen letartóztatása után. – Ez egy összetett és nagyon hosszan tartó nyomozás volt.

Murray ügynök elég időt töltött az előtte álló fiatalemberrel, hogy megállapítsa: egyrészt nagyon intelligens, másrészt pedig olyan távol áll a tipikus bankrablótól, amennyire csak lehetséges. Volt azonban benne valami, amit Murray még mindig nem értett; a jellemének egyik oldala továbbra is megfoghatatlan maradt számára, és nehezen volt összeegyeztethető azzal a magas szintű biztonsági környezettel, ahol most mindketten voltak. Stephen nyugodtan viselkedett, csendes volt, nem illett oda.

– Sohasem éreztem, hogy igazán megértettem volna, ki is ő – mondja Murray.

Egy dolog mindenkit meglepett: Stephen különös szokása, hogy mindent leírt. Ahogy a brit és amerikai nyomozók egyre több bizonyítékot vizsgáltak át az ügyben, egyre inkább nyilvánvalóvá vált: Stephen ellenállhatatlan kényszert érzett arra, hogy minden gondolatát és tettét papírra vesse. Mindent, amit eltervezett, leírt. Mindent, amit csinált, megemlített a naplójában – hosszú oldalakon keresztül írt róluk gondos és egyenletes kézírásával.

– Módszeresen papírra vetett mindent, amit a jövőben tenni akart, és amit a múltban megtett – közli Murray.

A börtön beszélőjében a zord, ősz hajú ügynök elmagyarázta Stephennek, hogy mi az az FBI, és mivel foglalkozik. Mély, kimért hangon közölte: az ügynökség segítséget nyújt a brit rendőrségnek, amely Stephen bűncselekményei után nyomoz. Elővett egy halom fénymásolt papírt, amelyeken kézírással számok, dátumok és furcsa kódok álltak. Lassan, komótosan lapozgatott közöttük, amíg meg nem találta, amit keresett. Azután átnyújtotta az asztal fölött. Egy brit banki űrlap fénymásolata volt, amelyre az RH betűk voltak írva. Az FBI-ügynök ránézett Murray-re, majd megkérdezte Stephent, hogy meg tudná-e mondani, mit jelent az a két betű. Ő rápillantott a papírra, és bólintott.

Most egy részlet következik Stephen Jackley Kétségbeesett idők című esszéjéből, amelyet egy brit börtönben írt, és onnan küldött el számos újságnak, valamint a Királyi Fellebbviteli Bíróság bírájának is 2013-ban.

A világ a pusztulás tengelyén forog. Az emberiség hatalmas változás küszöbén áll. A tudósok jóslatai szerint mindössze húsz éven belül elfogy a halállomány, és ökológiai katasztrófák következnek be széles körben. Ötven éven belül a világ lakossága valószínűleg eléri a tízmilliárdot, amely együtt jár a megemelkedett szén-dioxid-kibocsátással és környezeti terheléssel. Már most is nap mint nap halnak ki fajok, szűnnek meg ökoszisztémák, tűnnek el teljes élőhelyek. A szennyezés, a globális felmelegedés és a túlnépesedés miatt a bolygó egyre kevésbé tudja biztosítani az élethez szükséges feltételeket.

A világunk sorsa mindenkit érdekel, mégis, mint az összes biztos dolgot, ezt is magától értetődőnek vesszük. Bármennyire különbözőek vagyunk is, mindannyian ugyanazon a hajón utazunk, ugyanazon faj tagjai vagyunk, amely ezért a rengeteg pusztításért felelős. Ennek ellenére az emberiség egészét nem lehet hibáztatni érte. A gazdag nyugati országoktól kezdve a kínai városokig az emberek nem a túlélés miatt pusztítják a bolygót, hanem azért, hogy fenntartsanak egy rendszert, amelyről sokan nem is tudják, hogy létezik.

A világgazdaság nyolcvanhárom százalékát az emberek leggazdagabb öt százaléka irányítja. A legnagyobb gazdasági szereplők közül harmincöt a vállalat, és csupán tizenöt a kormány. Észszerű tehát megállapítani, hogy a világot egy transznacionális kapitalista osztály vezeti – egy vállalati oligarchia, amely megbújik mind a demokráciák, mind a diktatúrák mögött. Minden kormány valójában csak bábja a gazdasági erőknek, amelyeket egy elit, szupergazdag kisebbség határoz meg. Ezt a kisebbséget elvakította a hatalom és a kapzsiság, és nem foglalkozik a közelgő ökológiai vészhelyzettel. Talán úgy gondolják, hogy megúszhatják, ahogyan megúszták azokat a gazdasági nehézségeket is, amelyeket másoknak el kellett szenvedniük. Vagy talán úgy gondolják, hogy mindenképpen bekövetkezik – nem lehet elkerülni az „elkerülhetetlent” –, ezért az a legjobb megoldás, ha teljesen kiélvezzük az életet. Bárhogy van is, akár szándékosan, akár csak megörökölt módon, ez a globális oligarchia az első számú felelős a világ pusztulásáért.

Az emberek kezdenek rájönni, hogy a föld egy hatalmas Húsvét-sziget, és nem képes korlátlan mértékű pusztítást elviselni: előbb-utóbb visszavonhatatlanul megsemmisül. Lassú, kísérleti lépéseket már tettek ennek megakadályozására, de ez nem elég. Drasztikus változásra van szükség a viselkedésünkben, hogy elkerüljük a tudósok által megjósolt következményeket. Ahhoz pedig, hogy a viselkedés megváltozzon, a gondolkodásnak is meg kell változnia.

Viszonylag nemrégen döbbent rá az emberiség, hogy a bolygónk egy finoman összehangolt, egyensúlyban lévő rendszer, amelyben minden mindennel összefügg. Erőforrásait és biológiai diverzitását könnyedén el lehet pusztítani. Minden ökoszisztéma a kölcsönösen egymásra utalt fajok összetett közössége. Ahelyett, hogy az életet biológiai fegyverkezési versenynek tekintenénk, ahol minden faj egymással versenyez, meg kellene értenünk, hogy ez sokkal inkább egy szimbiotikus kapcsolat, ahol minden fajnak megvan a saját szerepe, hogyan segítheti egymást. Az emberek számítanak erre a szimbiózisra: a minden sejtünkben megtalálható mitokondriumoktól kezdve (ez egy másfajta életforma, amely energiát biztosít nekünk) az emésztőrendszerünk baktériumain át az elfogyasztott ételig és az oxigén-nitrogén tartalmú levegőig, amit belélegzünk. A létezésünk más fajoktól függ. Ennek ellenére az emberiség továbbra is folytatja a pusztítás és a vak versengés könyörtelen útját – és mindezt a „fejlődés” nevében.

A „fejlődés” félrevezető fogalom. Gyakran szinonimaként használják a „növekedés”-sel, sőt néha azonosítják is vele. A mai társadalomban a növekedés leggyakrabban csak egy dolgot jelent: több. Több ház, több út, több munkahely… több pénz. És miközben ezeket megépítik és összegyűjtik, elpusztítják azt, amelyen ez az egész alapul. A világ nem végtelen, az erőforrásai nem korlátlanok. Ha az emberiség túl akarja élni, fel kell áldoznia a „fejlődés” iránti vágyát, és helyettesíteni a fenntarthatósággal. Valahányszor „fejlődés”-t vagy „növekedés”-t ígérnek, két kérdést kell feltennünk: kinek a számára és mennyi ideig?

A „gazdaság” szintén félrevezető megfogalmazás. A jelenlegi társadalmi-gazdasági rendszerben a gazdaságot nem az emberek boldogsága vagy a környezet ökológiai gazdagsága alapján mérik, hanem egy elvont fogalom: a tőke áramlása és felhalmozódása alapján. Valószínűleg ez a legnagyobb átverés. Kevesen tudják, hogy szinte az összes pénzt a semmiből teremtik meg. Ennek a dolognak nem sok köze van a valósághoz. Például az Egyesült Királyság pénzkészletének több mint kilencven százalékát a kereskedelmi bankok kamatozó kölcsönei teszik ki – és ezt a módszert az egész világon hasonlóképpen alkalmazzák.

A növekvő élelmiszerárak, az adók és az infláció egyre nagyobb terhet rónak azokra, akik a piramis alján helyezkednek el. Könnyen párhuzamot lehet vonni a feudális Angliával, ahol a gazdag földesurak egyre több adót vetettek ki a népre azért, hogy fenntartsák saját luxus-életszínvonalukat. A felsőbb osztály kapzsiságát és ostobaságát mindig az alsóbb osztályok fizetik meg. Úgy láttam, én beléphetek a hős szerepébe, annak az embernek a nyomdokaiba léphetek, aki hasonló időszakban élt – annak a legendának a nyomdokaiba, aki megszegte a törvényt azért, hogy pénzt adjon és igazságot szolgáltasson a népnek.

Modern kori Robin Hooddá váltam.

3.

2016 márciusának végén járunk, egy kis, világosbarna szobában vagyok egy adománybolt fölött Bristolban. Velem szemben Stephen ül, két kezébe fogva a teásbögréjét. Most találkozunk először. Az első benyomásom az, hogy csendes, tartózkodó ember, aki nem nagy híve a szemkontaktusnak. Igazság szerint minden azt a célt szolgálja rajta, hogy elterelje magáról a figyelmet, egyszínű pólójától kezdve melegítőnadrágján át rövidre nyírt, sötét hajáig és egyszerű, szögletes szemüvegéig. Öt perccel korábban az adományboltban dolgozó két idős önkéntes igazított útba, hogy hol találom őt. Az épület hátulján lévő lépcsőhöz vezettek, én pedig önkéntelenül is arra gondoltam: vajon tudják? Tudják, hogy kicsoda valójában Stephen? Van fogalmuk róla, hogy mit tett? Vagy hogy hol volt? Vajon hogy reagálnának, tűnődtem magamban, ha elmondanám nekik, hogy az Interpolnak, az FBI-nak és négy ország rendőrségének vannak aktái erről a félénk fiatalemberről, aki az emeleten dolgozik? De mire a gondolatom végére érek, az idős önkéntesek már visszamennek a boltba, és tovább rendezgetik a régi kirakósok dobozait a polcokon. Így hát köszönetet mondok nekik, és felmegyek az emeletre. Látom, hogy odafent Stephen már vár engem. Ott áll némán. Közömbös az arca, de rám szegezi a tekintetét, miközben felmegyek a lépcsőn.

Bemutatkozom, ő pedig átvezet egy üres, szürke-bézs irodahelyiségen, ahol íróasztalt bérel. Próbálok felszínesen csevegni vele, de hamar nyilvánvalóvá válik, hogy nem igazán jó ezen a téren. A kiegészítendő társalgási kérdéseimre gyorsan és egyenesen válaszol, gyakran csak egy-egy szóval. A csend hosszan lebeg a levegőben, és semmi sem töri meg. Emlékeztetem magam arra, hogy ez a fiatalember hónapokat töltött magánzárkában, amit mind az Egyesült Nemzetek Szervezete, mind az Amnesty International kínzásként definiál. Emellett a húszas évei döntő többségét rács mögött töltötte. Az előző évben, 2015 májusában feltételesen szabadlábra helyezték, és kiengedték a börtönből. A viselkedéséből nehéz megállapítani, hogy ideges, gyanakvó, vagy csak nem alkalmas erre a fajta laza csevegésre, amit a társadalom manapság elvár a tagjaitól. Teát készít, azután belépünk egy szegényes helyiségbe, ahol csak annyi hely van, hogy egy kerek faasztal és néhány szék elférjen. Miután becsukja mögöttünk az ajtót, előveszek egy jegyzetfüzetet, és kiteszem az asztalra kettőnk közé a digitális diktafonomat. Meglepődve néz rám, és most először félénk mosoly tűnik fel az arcán.

Átfogja az ujjaival a teásbögréjét, és azt mondja, nagyon furcsa érzés valakivel szemtől szemben beszélgetnie arról, ami történt. Mindenről, amit elkövetett.

– Visszatekintve a legjobban a naivitásom lep meg – mondja halkan, és közben az előtte lévő diktafont nézi mereven. – Az, hogy nem fogtam fel a tetteim minden következményét. Nemcsak olyan ember voltam, aki félresiklott, hanem olyan is, aki nem értette sem a világot, sem pedig a tettei következményeit. – Felnéz, elhallgat, azután gondosan megválogatva a szavakat, folytatja: – Azt hittem, szükséges és helyes az, amit teszek. Most már tudom, hogy nem, ez egyáltalán nem így volt.

***

Két héttel korábban hideghívással tárcsáztam egy bristoli telefonszámot. Halk és meglehetősen óvatos hangú fiatalember vette fel a telefont. Bemutatkoztam, majd megkérdeztem, hogy beszélhetnék-e Stephen Jackley-vel. A vonal mintha egy időre elnémult volna, azután a hang közölte, hogy Stephen nincs ott, de küldjek neki egy e-mailt, amiben elmondom, hogy mit szeretnék. Így hát megírtam az e-mailt. Elmagyaráztam, hogy újságíró vagyok, aki hallott a rablásairól és a Robin Hooddal kapcsolatos megszállottságáról, majd arról, hogy egy amerikai „küldetés” során végül elfogták és letartóztatták. Elmagyaráztam, hogy szeretném megtudni, hogyan jut egy félénk, társasági helyzetekben esetlen földrajz szakos hallgató Devon vidéki területéről arra a következtetésre, hogy „kötelessége” – ezt a szót gyakran használja később – meglopni a gazdagokat, és a pénzt a szegényeknek adni, miközben épp kibontakozik a pénzügyi világválság. Szerettem volna megtudni, hogyan volt képes több ezer fontot ellopni bankokból, miközben hónapokon keresztül menekült a rendőrök elől, és azt is: hogyan és miért került végül egyedül egy apró betoncellába egy amerikai börtön magas biztonsági fokozatú részlegében. Azzal fejeztem be a levelet, hogy megkérdeztem, hajlandó lenne-e találkozni velem, és beszélgetni mindezekről. Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy beleegyezik, de muszáj volt megkérdeznem.

Három órával később kaptam egy rövid választ. A levélben azt írta, hogy vállalja az interjút. Így kerültem ide, szemben vele, ebbe a furcsa kis szobába, egy adománybolt fölött Bristolban. A tea mellett elkezd beszélni. Először tétován, azután egyre magabiztosabban. Nem hadar, nem beszél gyorsan, inkább olyan egyenletes és kissé hivatalos precizitással, amiről ironikus módon a rendőrtisztek jutnak eszembe. Kicsit bandzsít. Egy kis idő múlva rájövök, hogy nagyon fáradtnak tűnik. Körülbelül két órán át beszélünk, megvitatjuk a bűneseteket, a kettős életét félszeg, földrajz szakos hallgatóként, valamint azt, hogy milyen módszert alkalmazott, hogy ő legyen Robin Hood.

– Bárki képes bankot rabolni, akinek egy csepp esze van – mondja higgadtan nem is egyszer. – Anélkül, hogy bárkit is bátorítani akarnék rá, rendkívül könnyű bankot rabolni.

Mindenekelőtt azonban arról beszél, hogy a bankrablásait, legalábbis kezdetben, az az őszinte vágy motiválta, hogy valami jót cselekedjen. Hogy megváltoztassa és jobbá tegye a világot.

– A sajtóban őrült egyetemi hallgatónak állították be, aki egyszer csak úgy döntött, hogy bankot fog rabolni – mondja. – Csakhogy ez nem hirtelen elhatározás volt, hanem lassú és fokozatos folyamat, és különböző tényezők játszottak szerepet benne.

Bánja a tetteit és a félelmet, amit okozott, nekem pedig az a határozott benyomásom, hogy még mindig próbálja felfogni, egészen pontosan hogyan és miért fordult át a korábbi csendes, magányos élete ebbe a vad, kiszámíthatatlan drámába. Csak akkor jövök rá, mi a legfurcsább dolog benne, amikor később visszahallgatom az interjút. Ahogy egyenletes, kimért hangján ezekről az őrületes, veszélyes és vakmerő eseményekről beszél, rájövök, hogy másfajta emberre számítottam. A bűntettei mértékét és hatását, valamint az okozott felfordulást figyelembe véve úgy képzeltem, hogy valamiféle szuper karizmatikus tudós, akiben túlteng az energia. Egy igazi Robin Hood. Ehelyett Stephen, úgy tűnik, átlagos. Vagy ha nem is egészen átlagos, akkor nagyon közelít ahhoz: csupán egy lépéssel van lemaradva az átlagos mögött. Egy olyan ember, aki könnyedén tudta volna tovább folytatni ugyanezt a csendes, névtelen életet, amit most is él.

A rablások előtt nem volt priusza, és egyáltalán nem érdeklődött a bűnözés iránt. Sőt szerette a túrázást, a természetrajzot, a csillagászatot és a filozófiát. Kedvelte a Star Treket, A gyűrűk urát és Az idő rövid történetét. Szeretett verseket írni. Földrajz-diplomát akart szerezni. Azután munkát vállalni. Akart egy barátnőt is. Ezek mind átlagos, hétköznapi dolgok. Tinédzserkora végére azonban egyre jobban nyugtalanította, hogy az emberiség mennyire nem törődik a környezetével, egyre dühösebb lett a globális kapitalizmus által állandósított egyenlőtlenség miatt. Ezek az aggodalmak manapság teljesen hétköznapiak, milliárdokat foglalkoztatnak ezek a vitathatatlan meggyőződések. Aggódni és dühösnek lenni miattuk szintén normális. Az interjú megjelent a Timesban. Az ezt követő hetekben kapcsolatban maradtunk egymással. Többször megkérdeztem, hogy vállalna-e egy újabb interjút, és végül beleegyezett. Órákon át beszéltünk telefonon, azután megegyeztünk, hogy újra személyesen találkozunk. Az ezt követő hónapokban rendszeresen beszéltünk. Néha ő jött Londonba, és egy kávézóban vagy egy vegetáriánus étteremben találkoztunk, néha pedig a Times irodájában, hogy újabb kérdéseket tehessek fel neki. A lakáshelyzete átmenetinek és bizonytalannak tűnt. Bristolban lakott, azután Glasgow-ba költözött. Hosszú időt töltött Dél-Európában is, ahol aszkétaéletet folytatott, és farmokon dolgozott. Barátnőről nem beszélt. Sőt barátokat sem említett soha. Még családja is alig volt. Testvére nem született, az apja 2008-ban halt meg, az anyja pedig 2018-ban. A rokonai többsége megtagadta, miután napvilágra kerültek a bűnei. Volt az életében egy pártfogó felügyelő, de ezt leszámítva, azt hiszem, még sohasem találkoztam senkivel, aki ennyire egyedül lett volna.

Néha e-mailben írtam neki kérdéseket, újabb részletekre kérdeztem rá bizonyos témákkal kapcsolatban, ő pedig átgondolt és rendkívül részletes válaszokat adott. Gyakran esszé hosszúságúakat. Úgy gondolja, hogy az emlékezete nem áll messze a fotografikus memóriától, mivel könnyen tud hosszú számsorokat megjegyezni, valamint bonyolult tervrajzokat magas biztonsági fokozatú amerikai börtönszárnyakról. Időnként, amikor szóba került a félelem, amelyet szándékosan okozott a bank dolgozóinak, hogy átadják neki a pénzt, behunyta a szemét, láthatóan magába roskadt, és saját magát vádolta. Egy csapadékos, téli estén vegetáriánus hamburgert ettünk egy kelet-londoni kávézóban, és a bűntetteiről beszéltünk, majd egyszer csak úgy érezte, hogy túl sok ez neki, ezért elhallgatott, és a kezébe hajtotta a fejét.

– Mit tettem? – kérdezte halkan magától. Odakint esett az eső, mi pedig mindketten nagyon hosszú ideig hallgattunk.

***

Az egyik napra megbeszéljük a találkozót, Stephen pedig több nagy műanyag táskával érkezik. Az egyikük átlátszó, és „HM PRISON SERVICES” felirat van rányomtatva nagy, kék betűkkel. A táskában több tucat jegyzetfüzet, vázlatfüzet, valamint rengeteg kartonboríték van tele levelekkel, börtönnel kapcsolatos papírokkal és jogi iratokkal. A jegyzetfüzetek még kamaszkorából valók, amikor elkezdett naplót írni. Ez volt az egyik oka annak, hogy amikor végül elfogták, nagyon könnyű volt ítéletet hozni az ügyében: hiszen papíron már mindent beismert. Ezekben a jegyzetfüzetekben látható még rengeteg vers, esszé, novella, kozmológiai elmélet és ceruzával rajzolt tájkép is. A papírok mellett átadja nekem a régi családi fényképalbumokat is, valamint több tekercs filmnegatívot. A filmtekercsen tucatnyi fénykép látható Devon tájairól, neolitikus, körben álló kövekről magasan fekvő, szeles mocsarakon, valamint elmosódott képek sziklás képződményekről, amelyeknek a jelentősége csak Stephen számára ismert.

Hazaviszem ezeket a táskákat, és elkezdem nagyon lassan átvizsgálni a tartalmukat. Spirálfüzetek. A5-ös füzetek. Gondolatok és érzések egy fénymásolt börtönszabályzat hátuljára írva. Egy fiatalember élete több százezer, leginkább kézzel írt szóban, amelyek nagy kupacokban állnak a hálószobám padlóján.

Találomra kiveszek egy összetűzött papírköteget az egyik táskából, és rájövök, hogy ez egy panaszbeadvány az Egyesült Királyság Igazságügyi Minisztériumának 2013-ból, amikor Stephen börtönben ült.

És hogy mi a témája a panaszbeadványnak? Az, hogy a börtön a bíbicek természetes élőhelyére épült, és még nem látott számukra elhelyezett fészkelődobozokat. A hivatalos panasznak kijelölt keretbe a következőket írta:

Fel kell tennünk a kérdést: mi volt ez a hely, mielőtt börtön épült ide? Ha egy másik épület, akkor azt, hogy mi volt azelőtt? Mocsár? Erdő? Szántóföld? Valamennyi esetben a jogos lakóit (a természetes vadállományt) megfosztották az élőhelyétől, ezért nyilvános testületként önöknek kell lépéseket tenniük, hogy segítsék a még létező fajokat, jelen esetben a bíbicpopulációt.

Leteszem a papírt, azután egy kis, fekete, keménytáblás jegyzetfüzet után nyúlok, amelynek piros a kérge. Kinyitom körülbelül a közepén, és látom, hogy több oldalon keresztül a kozmológiával és az idővel kapcsolatos elméleteket tárgyalja, az összezsugorodó és táguló univerzumokat, a különböző dimenziókat, valamint a fénysebességű utazás lehetőségeit. 2001-es a bejegyzés, amikor Stephen még csak tizenöt éves volt. A sorok kék töltőtollal, kézzel írottak. Az írás sűrű és nehezen követhető. Az egyik oldal a következő idézettel kezdődik: „Az idő a létezés legfontosabb mozgása”, azután következik egy kis diagram, amelyen a „kezdet”, a „semmi” és a „vég” feliratokat több nyíl köti össze, és így számtalan hurkot képeznek, mintha valami végtelen autópálya lenne. Emellé a következőket jegyezte le:

Semmi sem tartja távol egymástól a kezdetet és a véget, ennélfogva ez a kettő ugyanaz az „esemény”. Hiba van az univerzumról alkotott modellemben: minden bizonyíték arra mutat, hogy volt egy ősrobbanás, de akkor hogyan tud az univerzum tágulni és összezsugorodni, ha a vég ugyanaz, mint a kezdet? Ezt meg kell fejteni!

Továbblapozok. Olyan kifejezéseket fedezek fel a szálkás, kék kézírás sorai között, mint „gammasugarak”, „általános relativitás” és „szupermasszív fekete lyukak”. Az egyik oldalon arról ír, hogy 2001. december 14-én este 9-kor egy „látványos meteor” jelent meg Devon fölött: „Láttam egy zöld-fehér csíkot áthaladni az égbolt alján, azután láttam, ahogy fellobban. Nagyon szerencsés vagyok.”

A rengeteg jegyzetfüzet között több köteg fénymásolt naplóbejegyzés is található. Stephen elmagyarázta, hogy ezek a rendőrség által bizonyítékként benyújtott naplóbejegyzések fénymásolatai, amelyeket a bűnvádi eljárás során használtak fel. Amikor kapcsolatba léptem a királyi ügyészi hivatallal, hogy elkérjem az eredeti naplókat, azt felelték, hogy szinte biztosan megsemmisítették már őket.

Egyik este, miközben egy papírhalmot vizsgálok át, megtalálom Stephen egyik régi egyetemi esszéjét, amelynek Társadalmi kár és társadalmi igazság a címe. Az egyik bekezdés meg van jelölve:

Újra kell értelmeznünk azt a gondolatot, hogy mi számít bűnténynek, annak fényében, hogy milyen társadalmi kárt okoz. Sok szempontból a hatalom és a hatóság a legnagyobb legitimizáló erő a földön. Ők döntik el, hogy mi a helyes és mi a helytelen, mi az igazság és mi az igazságtalanság, mi számít üzleti tranzakciónak, és mi az, ami már bűncselekmény. A globális vállalatok és kormányok vagyona, hatalma és befolyása szűrőt képez aljas tevékenységeik előtt, miközben azok rendkívüli társadalmi kárt és igazságtalanságot okoznak… Ilyen módon amit „igazságosnak” tekinthetünk egy helyen, hatalmas társadalmi kárt okoz egy másikon. Hogy igazán felmérjük, mi az, ami társadalmilag igazságos, globális szinten kell néznünk a dolgokat.

Egy rövid jegyzetben az esszé végén Stephen megállapítja, hogy ez a téma „olyan problémákat tartalmaz, amelyekkel kapcsolatban nagyon határozott véleményem van, de igyekeztem objektíven bemutatni a kérdést”.

Nem viccel, amikor azt mondja, hogy „határozott véleménye van”. Az egyik alkalommal kifulladva sétált be egy egyetemi előadásra, ahová egyenesen egy bankrablás helyszínéről érkezett. Helyet foglalt hátul a teremben, egyenesen ült és figyelt. A körülötte lévő diákokkal ellentétben nem vett elő jegyzetfüzetet és tollat, és nem kezdett azonnal jegyzetelni. Ehelyett a földre tette a hátizsákját, szorosan a két lába közé, mert több ezer font rejtőzött benne, amit nem sokkal előtte a nemzetközi bankrendszertől lopott el, amely az ő nézete szerint már elkezdett összedőlni a saját kapzsiságának súlya alatt.

4.

Stephen fiatal kora óta rendszeresen beutazott busszal Sidmouthből a fél órára lévő, bájos, székesegyházáról nevezetes Exeterbe, hogy eltöltsön egy napot a nyilvános könyvtárban. Azért szeretett oda járni, mert mindig talált egy csendes sarkot, ahol kutathatott a témában, ami éppen az aktuális szenvedélye volt: régészet. Csillagászat. Húrelmélet. Gőzgépek. Sugárhajtású repülőgépek. Bankok. Fosszíliák. A könyvtár a ’60-as évek közepén épült, hatalmas, szögletes, modernista épület volt. Három emelet magas, elnyújtott beton téglatest, amelynek utcafrontja szinte teljesen üvegből volt. Világos, békés és légies, kedvelt menedéke a város hajléktalanjainak, akik idejöttek, leültek és zárásig olvastak. A tíz- vagy tizenegy éves Stephen néha lopva ránézett ezekre a fáradt arcú férfiakra és nőkre. Amikor visszamosolyogtak rá, gyorsan visszakapta a tekintetét a könyvére. A könyvtár kamaszkorában, és még fiatal felnőttként is a kedvenc helye maradt.

2007. szeptember 7-én, pénteken a húszéves Stephen felszállt a buszra, hogy Exeterbe utazzon, és elsétáljon a könyvtárhoz, amit már olyan jól ismert. Fekete háromnegyedes gyapjúkabátot, kék farmert és fehér pólót viselt, a kezében fehér nejlonszatyrot vitt. Megállt egy szűk, üres mellékutcában a könyvtárral szemben: a Musgrave Row-n. Ránézett az órájára. Korán érkezett. A sarkon ténfergett, az arcát úgy fordította, hogy a járókelők ne lássák. Ismét ránézett az órájára. Azután felpillantott, és meglátott egy furgont a Musgrave Row-n. Délután öt óra harmincöt perc volt. Pontosan tudta, hogy mi fog történni ezután. Egy robusztus, középkorú férfi kiszállt a furgonból, és odasétált egy biztonsági ajtóhoz, a Lloyds Lakossági és Kereskedelmi Bank nagy fiókjának szervizbejáratához. Futár volt, pontos időbeosztás szerint dolgozott. Kinyitotta az ajtót, majd belépett a bankba. Stephen a sarok mögül figyelte, ahogy eltűnik az épületben.

Eltelt egy perc. Stephen megborzongott. A kora esti nap sugarai visszaverődtek a könyvtárról. Senki sem volt a környéken. A Musgrave Row másik oldaláról hallotta, hogy az emberek sétálnak a forgalmas főutcán. Hirtelen kinyílt a bank hátsó ajtaja, a futár kilépett, és visszaindult a furgonja felé. Stephen vett két felszínes lélegzetet, azután megindult előre.

A futár meghallotta maga mögött a lépteket, ezért ösztönösen megfordult. Egy alakot pillantott meg, akinek fekete gyapjúkabátján fel volt hajtva a gallér, a sapkáját pedig mélyen az arcába húzta. Meglátta a fekete félautomata pisztoly csövét is.

– Fegyver van nálam – közölte az alak érthetően, de sürgetően. – Engedjen be azon az ajtón!

Ez volt Stephen első bankrablása. Ez volt az a pillanat, amire már nagyon régóta készült.

– Elképzelni sem tudtam, mi romolhatna el – mondta később. – De persze hogy mégis elromlott.

***

Egy héttel korábban Stephen a könyvtárban töltötte a délutánt. A legfelső emeleten, a hatalmas ablak mellett ült egy asztalnál. Amikor elkalandoztak a gondolatai, a tekintete a kinti utcára tévedt. Nem sok látnivaló volt odalent: csupán egy szűk, félreeső mellékutca egy része, amely tele volt szemeteskukákkal, valamint Exeter főutcájára nyíló boltok és üzletek hátsó bejárataival. Boltok. Üzletek. És bankok.

Stephen nem emlékszik, mit olvasott éppen akkor, amikor lenézett és látta, hogy egy ember sétál a Lloyds Bank biztonsági hátsó bejárata felé, majd belép az épületbe. Néhány pillanattal később ugyanaz a férfi egy zsákkal jelent meg újra, amit betett a furgonjába, és elhajtott. Stephen az órájára nézett, majd feljegyezte az időt a jegyzetfüzetébe. Délután öt óra harmincöt perc.

A következő nap délutánján ismét visszatért a könyvtárba, elfoglalta ugyanazt a helyet az ablaknál, és várt. Végül megérkezett ugyanaz a jármű, a férfi kiszállt, bement a bankba a hátsó bejáraton keresztül, majd egy kis idő múlva ismét kilépett. Stephen ránézett az órájára, és ezt az időpontot is lejegyezte a jegyzetfüzetébe. Majdnem pontosan ugyanannyi volt, mint előző nap. A következő napon Stephen megint a könyvtárban ült ugyanazon a helyen, ugyanazon az ablakon nézett ki, és közben próbálta nem magára vonni a figyelmet.

– Folyamatosan olvastam, és közben feljegyeztem az időpontot, amikor a férfi megjelent – mondja. Néhány nap elteltével megállapította, hogy az idő szinte majdnem mindig ugyanaz. A futár rendkívüli mértékben kiszámítható volt. Stephen – a névtelen, szemüveges, könyvekkel körülvett srác a közkönyvtárban – meglátta a lehetőséget a helyzetben. A lehetőséget, amivel megváltoztathatja a világot. Itt volt az orra előtt.

Éppen ezért szeptember 7-én, pénteken, nem sokkal délután öt óra harmincöt perc után, fegyvert szegezett a riadt futárra, és azt követelte, hogy engedje be a bankba. Azt mondja: arra emlékszik, hogy ideges volt, de ezenkívül nem nagyon tudja megfogalmazni, hogy mi kavargott a fejében közvetlenül a támadás előtt.

– Jól tudok felidézni fizikai részleteket, de érzelmeket egyáltalán nem. Ott voltam a sarkon, az órámat nézegettem, és emlékszem, hogy túl korán érkeztem, ezért csak ácsorogtam egy ideig, és vártam, hogy a futár megjelenjen. Azután rárontottam, és ennyi.

Csakhogy nem ennyi volt. Stephen egész terve egy végzetesen hibás feltételezésen alapult. Nevezetesen azon, hogy a futár a Lloyds Banknak dolgozik, és ha megfenyegeti, ki fogja nyitni neki a biztonsági ajtót, beengedi a bankba, ahol Stephen majd pénzt követel a pénztárostól, vagy ami még jobb: kényszeríti, hogy vigye be őt a „páncélterembe”, ahol több ezer fonttal tudja majd megtölteni a táskáját. A futár azonban, akit Raymond Beernek hívtak, nem a Lloyds Bank alkalmazottja volt. Csak egy külsős szállító, aki összeszedte a postát, és akit ugyanúgy a bentieknek kellett beengedniük az ajtón, mint bárki mást. Amikor Stephen azt követelte, hogy nyissa ki az ajtót, Beer egyszerűen azt válaszolta, hogy nem tudja megtenni. Stephen nem erre a válaszra számított, ezért egy rövid pillanatra elbizonytalanodott. A következő másodpercben pedig a férfi, akit az előbb még fegyverrel fenyegetett, egyenesen rávetette magát.

Raymond Beer bátran viselkedett, de nem volt ostoba. Látta, hogy Stephen pisztolya nem igazi. Valójában csak egy olcsó légpisztoly volt, amit korábban egy sportfelszerelési boltban vett.

– Ez motiválta arra a futárt, hogy megpróbálja elvenni tőlem, és lefegyverezzen – meséli nekem Stephen, és megvonja a vállát. – Ami teljesen érthető.

Beer kicsavarta a fegyvert Stephen kezéből, ágyékon rúgta, aztán belerúgott a sípcsontjába is, végül a fegyver markolatával arcon ütötte. Az ütés hatására Stephen arca felhasadt és vérezni kezdett. A döbbenet és az egyre növekvő pánik ellenére Stephen tudta, hogy ha nem is fog bejutni a bankba, de a fegyverét mindenképpen vissza kell szereznie. Ha nem teszi meg, akkor a nyomára bukkannak.

Nemcsak arról volt szó, hogy most már náluk volt a vére – és ezáltal a DNS-e is –: volt még valami más is a fekete légpisztollyal. Beer a dulakodás hevében talán nem vette észre, de a fegyver markolatára egy kis, teleírt cetli volt ráragasztva celluxszal. Amikor Stephen az első rablását tervezte, rájött, hogy egy vagy akár több banki alkalmazottal is beszélnie kell, amikor azt követeli, hogy vigyék a széfhez. Gyerekkorában mindig rendkívül ideges lett, ha több emberrel kellett beszélnie, és mostanra, hogy betöltötte a húszat, a helyzet nem sokat változott. Így hát, előre gondolkodva, leírta azokat a szavakat, amiket mondania kellett, és a kis cetlit a fegyverre ragasztotta, mint egy ideges iskolás fiú, aki puskázni akar a vizsgán.

– Amikor arra gondoltam, hogy hogy alakulnak majd a dolgok, miután beléptem a bankba, aggódtam, hogy annyira ideges és zaklatott leszek, hogy nem a megfelelő szavakat mondom – magyarázza. – Nem volt egy bonyolult szöveg, csak olyasmi, amire nagyon gyorsan rápillantottam, és eszembe jutott. „Fegyveres rablás”, „Festékpatront ne!”, ilyesmik. – Az interneten olvasta, hogy amikor kirabolnak egy bankot, nagyon fontos gondoskodni róla, hogy ne tegyenek nyomkövető eszközt vagy felrobbanó festékpatront a készpénzzel teli zsákba, mielőtt átnyújtják neki. – Úgy véltem, megvan az esélye annak, hogy elfelejtem ezt mondani, ezért írtam le.

Miután a futár azt az ütést mérte az arcára, Stephen visszatért a Musgrave Row másik oldalára. És ekkor olyan döntést hozott, amelynek következményei egész hátralévő életére kihatottak. Előhúzott egy harci kést, egy tizennyolc centiméter hosszú, részben fűrészes pengéjű kést, és követelte, hogy Beer adja vissza neki a légpisztolyt.

Stephen azt mondja, hogy a kezében tartotta a kést, amikor Beer másodjára is megpróbálta lefegyverezni.

– Egyszerűen csak felém mozdult, a kés pedig hozzáért – meséli. – Nem döftem belé, de abban biztos voltam, hogy valahogyan hozzáért a testéhez. – Sikerült eltávolodnia a férfitól, lemondott arról, hogy visszaszerezze a pisztolyt, és inkább megfordult, majd futni kezdett. Menekülés közben elejtette a fehér nejlonszatyrot. Elmondása szerint később rosszul lett a gondolattól, hogy súlyosan megsebesítette a futárt. – Tényleg nagyon féltem, hogy megsebesült. Az ember azt gondolná, na persze, ezt csak úgy mondja, de tényleg nagyon féltem. – Abban a pillanatban azonban csakis egyetlen dologra tudott gondolni: hogy elmeneküljön a helyszínről.

A menekülés azonban rendkívül valószínűtlennek tűnt. Megpróbált kirabolni egy bankot fényes nappal egy nyüzsgő városközpontban. Fegyveres volt és veszélyes. Egy-két percen belül meg fogja hallani a rendőrségi szirénákat, azután jön az a félelmetes zúgás, amikor a rendőrségi helikopter alacsonyan repül. Teljes erejéből futott, a kezében egy harci kést tartott, miközben vér csorgott le az arca egyik oldalán. A Musgrave Row-tól távolodva elfutott több járókelő mellett.

De nem vakon rohant, csak úgy véletlenszerűen. Elszaladt a könyvtár előtt a Rougemont Gardens felé, amely egy nagy, fákkal teli közpark volt, benne egy román kori angol vár romjaival. Odaért egy fák és sűrű bozót alkotta, árnyékos ligethez, és igyekezett lélegzethez jutni, miközben belépett a lombok közé, és eltűnt szem elől. Az ágak között eldugva egy nejlonszatyorban egy váltás ruha rejtőzött. Stephen gyorsan levette magáról a fekete kabátot, a farmert és a pólót, amit a rablás közben viselt, begyömöszölte az üres szatyorba, azután a falevelek alá rejtette. Zsebkendőt nyomott az arcához, és amennyire csak tudott, feltűnés nélkül kisétált a parkból, majd elindult vissza a városközponton át az Exeteri Egyetem St. Luke’s kampuszához. Mivel a kampusz aznapra hamarosan bezárt, a járdán nagyon sok fiatal jött és ment. Stephen beállt közéjük, és lassan sétált, a városközponttól távolodva.

A háta mögött még mindig visszhangzottak az időnként megszólaló szirénák, a levegőből helikopter pásztázta az utcákat. Stephen ösztönei azt súgták, hogy meneküljön: fusson, amilyen gyorsan csak tud, és addig meg se álljon, amíg el nem ér az ismerős erdőkhöz és völgyekhez, ahol felnőtt. De harcolt a késztetés ellen, elnyomta magában, és továbbra is lassan lépkedett. Egy pillanatra azt hitte, hogy a helikopter őt követi, de miután megvizsgálta a lehetőséget, végül elvetette:

– Nem tartottam logikusnak, mert nem tudtam elképzelni, honnan tudhatná, hogy én vagyok az.

Tíz perccel később letért a diákokkal teletömött útról egy Pyramids nevű nyilvános szabadidőközponthoz. Besétált a férfiöltözőkhöz, megcsapta az orrát az átható klórszag, a távolból pancsolást és gyerekek kiáltozását hallotta. Elővette a kulcsot a zsebéből, majd kinyitott egy öltözőszekrényt. Abban ismét egy váltás ruha volt. Eltakarta az arcát, úgy lépett be egy zuhanyfülkébe, lemosta a vért a bőréről, azután átöltözött, aznap a harmadik öltözet ruhájába, és feltett egy nagy napszemüveget is a szeme elé.

Több váltás ruhát is elrejtett Exeter különböző pontjain. Egyet egy kis parkban a város középkori székesegyháza mellett, egyet egy másik szabadidőközpont öltözőszekrényében. Jó előre megszervezett mindent, gyakorolta, hogyan jut el hozzájuk, memorizálta a leggyorsabb útvonalakat. Azt is lemérte, mennyi időbe telik, hogy elérjen odáig, és hogy képes-e nyilvános helyen átöltözni úgy, hogy ne vonja magára a figyelmet. Kiderült, hogy igen.

Miután kijött a Pyramidsből, egy buszmegállóban várakozott, és érezte, hogy az arca kezd feldagadni a hatalmas napszemüveg mögött. Ideges volt és türelmetlen. A Sidmouthbe vezető úton a busz Exeter legnagyobb főutcáján keresztül ment, Stephen pedig aggódott, hogy rendőrségi lezárásokba fognak belefutni, és a rendőrök egy magas fiatalembert fognak keresni, akinek vérzik az arca.

Azt azonban nem tudta, hogy a rendőrségnek ekkor sokkal nagyobb gondja volt, mint egy szabadon mászkáló, fegyveres rabló… méghozzá Stephen elejtett nejlonszatyra. Amikor a rendőrök kiérkeztek a helyszínre, belenéztek a szatyorba. Egy furcsa szerkezetet találtak benne, amely két átlátszó flakonból állt, bennük furcsa, szürkés, bugyborékoló folyadékkal, amelyet félelmetesen sok elektromos vezeték kötött össze. Bomba.

Azonnal elrendelték az utca kiürítését. Kezdetét vette a tömeges evakuálás. Az üzletekből, a boltokból gyorsan kiküldték a vásárlókat és az eladókat. Rendőrtisztek kísérték távolabb az embereket, aztán kordonnal lezárták a területet, hogy senki se léphessen be oda. Megérkezett egy tűzszerész csapat, amely nagyon lassan és óvatosan megközelítette a szerkezetet, amit Stephen hagyott ott. A környező utcák némák voltak. Egy bombaruhát viselő tiszt kinyújtotta a kezét, hogy kinyissa a szatyrot. A feje fölött sirályok vijjogtak.

Végül a szakértő alapos vizsgálata után megállapították, hogy ez nem bomba… hanem egy nagy semmi. Csak két műanyag flakon, amelybe tejjel vegyített Coca-Colát öntöttek. Stephennek az a kósza ötlete támadt, hogy talán hasznára válhat, hogy elterelje a rendőrség figyelmét, ha menekülnie kell. És pontosan így is történt.

– Csak ösztönösen gondoltam azt, hogy így nézhet ki egy bomba. Azt hiszem, filmekből vettem az ötletet, és az otthon megtalálható tárgyakból raktam össze. Drótokból, ragasztószalagból, használt flakonokból. – Azt remélte, ha megtalálják, komolyan veszik az őt üldöző rendőrök, és így nyerhet egy-két percet. – Meglepett, hogy ennyire komolyan vették.

Szóval a „bomba” nemcsak beváltotta a hozzá fűzött reményeket, hanem elképzelhetetlenül túl is szárnyalta azokat. Alex Bingham beosztott nyomozó – ma már detektívfelügyelő – volt az az ember, aki a devoni és a cornwalli rendőrség nyomozását vezette Stephen bűntettei után. Azt állítja, hogy ez a trükk határozottan segített neki elmenekülni aznap:

– Igen, mert számunkra nem az a legfontosabb, hogy elkapjunk egy személyt, aki valami bűnt követett el, hanem az emberek biztonsága. Ha egy ember elmenekül egy fegyveres rablásból? Ezt a kockázatot tudjuk kezelni. De ha nem teszünk semmit, és felrobban egy bomba, amelyben nagyon sokan megsérülnek? Azt nem engedhetjük meg. – A rendőrséget nem lehet elítélni amiatt, hogy ilyen nagy felhajtást csapott Stephen házilag összeeszkábált „robbanószerkezete” miatt. Bingham szerint a házilag készített bombák rendszerint valóban nagyon amatőr munkának látszanak:

– Ha bombának látszik, akkor úgy is kezeljük, mintha bomba lenne. Mire a tűzszerészek kiderítették az igazságot, Exeter városközpontjának legnagyobb részét már elkezdték kiüríteni.

Alig egy órával azután, hogy Stephen rátámadott Beerre, már egy buszon ült, és Sidmouth felé zötyögött a szűk országúton, amelyet magas, sűrű sövény szegélyezett. Azután szántóföldek, farmok és erdős területek következtek. Stephen elővigyázatosságból nem szállt le Sidmouthben, csak néhány mérfölddel utána, majd visszagyalogolt az elhagyatott tájon, és sötétedésre végül hazaért. A szülei otthon voltak, és persze megkérdezték, miért véres és dagadt az arca. Stephen azt felelte nekik, hogy verekedésbe keveredett, azután bement a szobájába, és lerogyott az ágyra.