Visky Ferenc

Méz a sziklából

Áhítatok az év minden napjára
– szemelvények –

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A szövegeket válogatta és szerkesztette: Szűcs Teri

© Visky Ferenc jogutódja, 2022
© Koinónia, 2003, 2022

Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 973 165 273 3

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

A remény gyökere

Ésaiás így szól: Lészen a Jessének gyökere, aki felkel, hogy uralkodjék a pogányokon; őbenne reménykednek a pogányok.

(Pál apostolnak a Rómabeliekhez írt levele 15,12)

Január 1

Ésaiás így szól: Lészen a Jessének gyökere, aki felkel, hogy uralkodjék a pogányokon; őbenne reménykednek a pogányok. (Róm 15,12)

„Ennél rosszabb már nem lehet!” – mondja lemondóan a pesszimista. „Dehogy nem lehet!” – feleli lelkesen az optimista. A rossz és a még rosszabb szorításában vergődik az életünk. A reménytelenségből, kiábrándultságból, szorongásból csak akkor lelem meg a kivezető utat, ha magára a reménység gyökerére találok rá, arra, amiből kinő, kisarjad és táplálkozik a remény. Ez alapvető, egzisztenciális kérdés, gyökér-kérdés.

Ésaiás próféta látta a Reménységet, Dávid felkelő fiát. A reménység gyökere: Jessének gyökere, az Isai törzsökéből származó virágszál, a nem-emberi gyökérből kinövő, nem múló, nem hervadó reménység. Hogyan találhatok rá erre a gyökérre? Eljuthatok jólelkű, lelkesítő, nagy tudású emberekhez, akik tele vannak életerővel; de Pál azt mondja: nem! Ahhoz kell eljutni, aki szenved, aki a fájdalmak férfia, akit megkínoztak, kigúnyoltak és meggyilkoltak; Őhozzá, aki meghalt – és aki felkel a halálból. Felkel – ez uralmának, királyságának lényege.

Január 2

Ésaiás így szól: Lészen a Jessének gyökere, aki felkel, hogy uralkodjék a pogányokon; őbenne reménykednek a pogányok. (Róm 15,12)

Azt mondjuk: nem vagyunk pogányok. De nincs-e bennem sok-sok pogányság tetőtől talpig? Idegeskedés, kapzsiság, önzőség, hiúság, sértődékenység, hatalomvágy… Sőt, csak pogányság van bennem!

Fogolytársam, a mély hitű marosvásárhelyi cipészmester mondogatta: „Nincs bennem semmi jó, csak Jézus.” Amíg ide nem jutok el, addig nem kél fel bennem Jessének gyökere. Nem is az a baj, hogy van bennem bűn. A baj az, ha még nem kelt fel bennem Ő, hogy uralkodjék a bennem lévő pogányságon. „Ne uralkodjék tehát a bűn a ti halandó testetekben.” (Róm 6,12) Bennünk van a pogányság, de ne uralkodjék.

Január 3

Őbenne reménykednek a pogányok. (Róm 15,12)

„Benne”! Nem Tőle remélnek valamit a pogányok; nem gyógyításában, hatalmában reménykednek, hanem: Benne. Benne élni, Benne hinni, Benne reménykedni! Ez az ábrahámi Benne: „hit által áldozta meg Izsákot… úgy gondolkozván, hogy az Isten a halálból is képes feltámasztani”; ez a kapernaumi százados reménysége: „csak szólj egy szót, és meggyógyul az én szolgám.” (Mt 8,8) Nem Tőle akarni valamit, hanem akarni Őt! Mindvégig Benne maradni és tudni: „Ha megöl is, Istenem marad.”

Járatlan

Az Úrnak angyala pedig szóla Filepnek, mondván: Kelj fel és menj el dél felé, arra az útra, mely Jeruzsálemből Gázába megy alá. Járatlan ez. És felkelvén, elméne. És ímé egy szerecsen férfiú, Kandakénak, a szerecsenek királyasszonyának hatalmas komornyikja, ki az ő egész kincstárának felügyelője vala, ki feljött imádkozni Jeruzsálembe, és visszatérőben volt és az ő szekerén ült vala, és olvasá Ésaiás prófétát. Monda pedig a lélek Filepnek: Járulj oda és csatlakozzál ehhez a szekérhez! Filep azért oda futamodván, hallá, amint az Ésaiás prófétát olvassa vala. És monda: Vajon érted-é, amit olvasol? Ő pedig monda: Mimódon érthetném, ha csak valaki meg nem magyarázza nékem? És kéré Filepet, hogy felhágván, üljön le mellé. Az írásnak helye pedig, melyet olvasott, ez vala: Mint juh viteték a mészárszékre, és mint a bárány az ő nyírője előtt néma, azonképpen nem nyitotta fel az ő száját. Az ő megaláztatásában az ő ítélete elvétetett, az ő nemzetségét pedig kicsoda sorolja el? Mert elvétetik a földről az ő élete. Felelvén pedig a komornyik Filepnek, monda: Kérlek téged, kiről mondja ezt a próféta? Magáról-é, vagy más valakiről? Filep pedig száját megnyitván, és elkezdvén ezen az íráson, hirdeté néki a Jézust. Mikor pedig menének az úton, jutának egy vízhez; és monda a komornyik: Ímhol a víz: mi gátol, hogy megkeresztelkedjem? Filep pedig monda: Ha teljes szívből hiszel, meglehet. Az pedig felelvén, monda: Hiszem, hogy a Jézus Krisztus az Isten Fia. És megállítá a szekeret; és leszállának mindketten a vízbe, Filep és a komornyik; és megkeresztelé őt.

(Apostolok cselekedetei 8,26–38)

Február 1

Az Úrnak angyala pedig szóla Filepnek, mondván: Kelj fel és menj el dél felé, arra az útra, mely Jeruzsálemből Gázába megy alá. Járatlan ez. (ApCsel 8,26)

Filepet járatlan útra küldi a Szentlélek. Nem csak a forgalom szempontjából volt járatlan ez az út, hanem az evangélium szempontjából is. Nem szeretjük az ilyen utakat; még a közmondás is óv tőlük: Járt utat járatlanért el ne hagyj. Van ebben igazság – Filep nem is hagyta el a járt Utat, az Urat. Így módosíthatnánk a mondást: A járt Utat még akkor se hagyd el, ha járatlanra kerülsz!

Február 2

Az Úrnak angyala pedig szóla Filepnek, mondván: Kelj fel és menj. (ApCsel 8,26)

Minden a szólással, a szóval kezdődik. A teremtés Isten szava által ment végbe. És a második teremtésben, az újjászületésben is Isten szól, s mi meghalljuk. Saulus is így tér meg: szózatot hall. Üldözőként, gyilkosként, káromlóként hallom meg ezeket a szavakat: „Miért kergetsz?”

Nem saját missziói heve hajtja Filepet, hanem a Szó. Ez az egyetlen indok a szolgálatra – nem a szükség, nem a felelősség, s nem a vágy. A felhatalmazás nélküli szolgálat csak puszta magánvállalkozás. Ahol nem a Szó hangzik és történik, ott nem történik semmi, bármennyi energiát fektetünk is a munkába.

Február 3

Az Úrnak angyala pedig szóla Filepnek, mondván: Kelj fel és menj el dél felé, arra az útra, mely Jeruzsálemből Gázába megy alá. (ApCsel 8,26)

Isten követe pontosan határozza meg a helyszínt, az utat, a munkaterületet: Jeruzsálemből Gáza felé. Jeruzsálem Filep számára az apostolokat, a testvéri gyülekezetet, az együttmunkálkodást jelenti, a kenyér megtörésének és a könyörgésnek a közösségét. Innen táplálkozik Filep, innen merít erőt. Képviselője annak az egységes egésznek, amely felel érte, s amelyért ő maga is felelős. Vajon ez jellemzi Isten népének mai munkáját is? Nem inkább a szétszórtság, az át nem imádkozott cselekvés, a szertelenség, szeszélyesség, az egymással vetélkedő, izolált megmozdulások? Egymás ellenére szolgálunk. Ki-ki a maga vacsoráját veszi elő az Úr vacsorája helyett. A Szentlélek az egységet munkálja Isten népében, s az Ő jelenléte sohasem az elkülönülést, hanem az egymás kiegészítését, beteljesülését szolgálja – így növekszik Krisztus egyetlen teste a szeretetben.

Mi a Szombat?

Megemlékezzél a szombatnapról, hogy megszenteljed azt. Hat napon át munkálkodjál, és végezd minden dolgodat; de a hetedik nap az Úrnak a te Istenednek szombatja: semmi dolgot ne tégy azon se magad, se fiad, se leányod, se szolgád, se szolgálóleányod, se barmod, se jövevényed, aki a te kapuidon belül van; mert hat napon át teremté az Úr az eget és a földet, a tengert és mindent, ami azokban van; a hetedik napon pedig megnyugovék. Azért megáldá az Úr a szombat napját és megszentelé azt.

(Mózes II. könyve 20,8–11)

Március 1

Megemlékezzél a szombatnapról, hogy megszenteljed azt. Hat napon át munkálkodjál, és végezd minden dolgodat; de a hetedik nap az Úrnak a te Istenednek szombatja: semmi dolgot ne tégy azon. (2Móz 20,8–10)

A negyedik parancsolat az elsővel kezdődik. Az első parancsolat benne van mindegyik parancsolatban; mindegyik így kezdődik: „Én, az Úr, vagyok a te Istened, aki kihoztalak téged Egyiptom földjéről, a szolgálat házából.” (2Móz 20,2) S csak ezután következik: „Megemlékezzél a szombatnapról.”

Egyiptom nemcsak egy országot jelent. Nemcsak egy országból hozta ki az Úr az ő népét, hanem magából a nyugtalanságból, egy szombat-nélküli, pihenés-nélküli állapotból. Egyiptom földjén nem volt munkaszünet, ott dolgoznia kellett minden rabnak. Ahol rabság van, ott nincs nyugalom, nincs ünnep. Pihenés, nyugalom csak akkor van, ha megszűnök munkámtól – és belépek az Ő munkájába. Meg kell szűnni önmagamtól, hogy meg ne szűnjek Tőle, a Szabadítótól. Csak így lehet nyugalmunk.

Március 2

Megemlékezzél a szombatnapról. (2Móz 20,8)

A népnek volt mire emlékeznie: a négyszázharminc éves egyiptomi szolgaságra. Vajon nekünk, nekem van mire emlékezni? A múltra, megkötözöttségeinkre, egy megkínzott életre, amiben sok minden volt, csak nyugalom nem, csak békesség nem, csak önmagunktól való megszűnés nem. Egyiptom héber neve: a Sötétség országa. Van-e emlékünk a Sötétség országáról, a megkötözöttségről? Minél nagyobb volt a rabság, annál gazdagabb az emlékezés. Minél mélyebbről jött valaki, annál boldogabban, annál felszabadultabban emlékezik. Emlékezzünk! S ha még nem tudok emlékezni, ha még mindig Egyiptomban vagyok, akkor kiáltsak a Szabadítóhoz, mint a nép. „Látván láttam az én népemnek a nyomorúságát” – feleli Mózesnek az Úr. (2Móz 3,7) Vajon megelégeltem-e már a megkötözöttséget? Feljut-e az égbe a kiáltásom – vagy még nem fáj eléggé a rabság?

Péter apostolnak éppúgy, mint Pálnak és minden tanítványnak, volt mire emlékeznie. Múltját őszintén feltárva így ír: „elég nékünk, hogy életünk elfolyt idejében a pogányok akaratát cselekedtük, járván feslettségekben, kívánságokban, dobzódásokban, ivásokban és undok bálványimádásokban.” (1Pt 4,3) Elég volt – mondja Péter, Róma első püspöke; az a Péter, aki alkoholista volt, egy elveszett kocsmatöltelék – s akit az Úr ebből az állapotából kihozott. Akivel pedig Jézus együtt lépett be az Isten országába, az egy lator volt, egy gyilkos gengszter. Hát nem csodálatos ez? Mennyire szeret bennünket az Úr!

Jézus azt mondta Péternek: – Te már nem vagy az az alkoholista, az a kocsmatöltelék halász, aki voltál – mássá lettél, mert én mássá tettelek!

S ha ezt Jézus mondja, akkor merjem vállalni – én az vagyok, aminek Ő mond.

Egy történet szerint, amikor elszabadult Napóleon lova, egy közkatona kilépett a sorból, megragadta a császár hánykolódó lovának a kantárját, s így a császár megmenekült. Napóleon kezet nyújtott a katonának, és azt mondta: – Köszönöm, tábornok úr! – Meghallotta ezt a katona: – Akkor én nem megyek vissza a bakák közé! – És beállt a vezérkarba. A tisztek kérdezték: – Te mit keresel itt? – S erre azt felelte a baka: – A császár mondta!

És ha maga a Királyok Királya mondja?

Március 3

Megemlékezzél a szombatnapról, hogy megszenteljed azt. (2Móz 20,8)

Két emlékezésről van itt szó. Az első: „Emlékezzél meg, hogy szolga voltál.” De nem elég csak arra emlékezni, hogy ki voltam. Emlékezzek arra is, hogy kivé tett engem az Isten! Ez a második emlékezés.

Egy barátom mesélte, hogy mikor egy éjjel Bukarestbe utazott egy két fekvőhelyes kupéban, az alsó priccsen fekvő útitárs szüntelenül sóhajtozott: – Jaj, milyen szomjas vagyok; jaj, milyen szomjas vagyok! – Barátom hallgatta-hallgatta, nem tudott aludni tőle, úgyhogy leszállt az ágyáról, és hozott neki vizet. Az útitárs lehajtotta egy szuszra az egészet. Gondolta az én kollegám, hogy mostmár végre alhatik. S erre rákezdte a másik: – Jaj, jaj, jaj de szomjas voltam!

Emlékezzek meg róla, hogy ki voltam, de azért ne maradjak úgy! Mert van kire emlékezni!

Tűz-keresztség

Azért jöttem, hogy e világra tüzet bocsássak: és mit akartok, ha az immár meggerjedett? De keresztséggel kell nékem megkeresztelkednem; és igen szorongattatom, míglen az elvégeztetik.

(Lukács írása szerint való evangélium 12,49–50)

Április 1

De keresztséggel kell nékem megkeresztelkednem. (Lk 12,50)

Jézus első keresztsége a Jordánnál történt; láthatta a nagy sokaság, s láthatták a tanítványok. És ebben az első keresztségben misztérium-szerűen, rejtve benne volt a második is – amit még fel kell venni. Az első keresztségnél megnyílt az ég, leszállt a Lélek, és hang töltötte be az eget és földet: „Ez az én szerelmes Fiam, akiben én gyönyörködöm.” (Mt 17,5) A második keresztség sötétségben történt. Sötétben, hogy mi világosságban járjunk. Ott nem nyílt meg az ég, hanem bezárult – hogy mi soha ne mondhassuk el, hogy bezárult felettünk az ég. A második: a kereszten való keresztség.

A golgotai keresztség fordítottja a jordáninak. A jordáni: a víz; a golgotai: a tűz. A mi keresztségünk sem lehet csupán víz, mert akkor nincs ébredés, nincs szeretet. Fel kell vállalni a tűz által jövő keresztséget is. Az Egyház Ura, Jézus Krisztus részesült ebben a keresztségben, és a tagok sem húzódozhatnak tőle. Megvan-e így, ezzel a keresztséggel keresztelve az életem? Meg van-e keresztelve a keresztségem? Amikor alávetem magam ennek a tűzzel való keresztségnek, akkor történik valami, amiről nem is tudok számot adni, csak megragadja a szívemet – legyőz, foglyává tesz.

Április 2

Igen szorongattatom, míglen az elvégeztetik. (Lk 12,49–50)

A szorongattatást fel kell vállalni. Nem rejthetem el magamat előle. Jézus földi, nyomorult emberek szeme előtt vállalta fel a szenvedést. Tanúkat vett maga mellé: „Nézzétek, hogyan vergődöm, hogyan izzadok vért, nézzétek, hogyan kiáltok – nézzétek, hogy mennyire emberré lettem értetek!” Tanúnak vett bennünket maga mellé, hogy hirdessük Őt, s hogy nyilvánvalóvá legyen: nem kell szégyellni a szorongattatást, a fájdalmat, a küszködést, a szenvedést.

Tanúvá lenni

Látván pedig a százados, aki vele átellenben áll vala, hogy ekként kiáltva bocsátá ki lelkét, monda: Bizony, ez az ember Isten fia vala!

(Márk írása szerint való evangélium 15,39)

Április 3

Látván pedig a százados. (Mk 15,39)

Sokan vannak és sokfélék Jézus halálának szemtanúi: ott van a nézelődő sokaság, ott vannak a főemberek, a két lator, a távolról figyelő asszonyok, Mária Magdolna, Mária, s a tanítványok közül egyedül János. És az égi terv szerint ott van egy pogány római is: a százados, a kemény katona, aki a kivégzést felügyeli. Rutinmunka ez már a számára, nem szokott zavarba jönni a kínhaláltól. De most hirtelen zavarba jön, kizökken a gyakorlatból. A megszokott látvány helyett valami mást lát. Nem saját maga által látja: Az láttatja meg vele önmagát, Akinek véraláfutásos, lándzsa-döfte, szög-fúrta sebeivel gyógyulunk. Soha senki nem láthatja meg önmagától Jézust, hanem csakis Jézus által. Milyen nagy kegyelem ez: meglátni Őt! Végre látni! Aki még nem látta így a helyette feláldozott, megfeszített Jézust, szemtől szembe, mint a százados, az még soha semmit nem látott.

Befogadás

A békességes tűrésnek és vigasztalásnak Istene pedig adja néktek, hogy ugyanazon indulat legyen bennetek egymás iránt Krisztus Jézus szerint, hogy egy szívvel, egy szájjal dicsőítsétek az Istent és a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyját. Azért fogadjátok be egymást, miképpen Krisztus is befogadott minket az Isten dicsőségére.

(Pál apostolnak a Rómabeliekhez írt levele 15,5–7)

Május 1

Fogadjátok be egymást, miképpen Krisztus is befogadott minket az Isten dicsőségére. (Róm 15,7)

A Károli-fordításban az áll, hogy „az Isten dicsőségére” fogadjuk be egymást. A Ravasz-fordítás ezt így mondja: „az Isten dicsőségébe.” Finom különbség van a kettő közt. „Isten dicsőségébe”: ez egy eszkatologikus távlatot nyit meg, a végső befogadtatás, a végső cél távlatát; az „Isten dicsőségére” pedig egy missziói célt fogalmaz meg, misszióra buzdít. A befogadásnak tehát nem más és nem kevesebb a célja, mint Isten dicsősége. Ez minden egyéb – személyi, tekintélyi, egyházi, etnikumi – dicsőséget kizár. Akkor dicsőítjük igazán Őt, ha mindebben mindnyájunknak a szíve együtt érez, nyelve összecseng.

Május 2

Fogadjátok be egymást. (Róm 15,7)

Jézus a tanítványait és a sokaságot nem csak egy időre fogadta magához, hanem befogadta őket; végleg helyet adott nekik önmagában. Megüresítette magát a számukra.

Életünket mindig másokkal együtt éljük – az elzárkózás beszűkít, fojtogat, fájdalmat okoz. A másik ember valamiképpen mi magunk vagyunk. Üljünk le egy magányos ember mellé, s máris felismerjük benne önmagunkat, és ő is, mibennünk, magát. S így látjuk meg egymásban teremtő, megváltó Urunkat. János csak addig sírt a patmoszi száműzetésben, amíg nem töretett fel a pecsét a tekercsen. De azután megnyílt a tekercs, és létrejött a Találkozás.

A teljesen ismeretlen már találkozásunk első percében ráérez: elfogadom-e időszakosan, a későbbi lerázás szándékával, vagy befogadom – örökre. Pál nem határozza meg, mennyi időre fogadjuk be egymást – végtelen együttlétről van tehát szó.

A befogadás nem kizárólag szavakban nyilvánulhat meg. Egyetlen mosoly is életmentő lehet: „fontos vagy nekem, gazdagítasz!” A találkozást soha nem lehet meg nem történtté tenni. Nyoma véglegesen bennünk marad, és így tesz bennünket egyre gazdagabbá.

Közösség

Hű az Isten, aki elhívott titeket az ő Fiával, a mi Urunk Jézus Krisztussal való közösségre.

(Pál apostolnak a Korinthusbeliekhez írt első levele 1,9)

Május 3

Hű az Isten, aki elhívott titeket az ő Fiával, a mi Urunk Jézus Krisztussal való közösségre. (1Kor 1,9)

Az emberiség történelme az egymással való meghasonlások sorozata. Az Egyház története is az. A közösségek, szövetségek története nemkülönben. Krisztus gyermekeinek, akiket Ő befogadott a szövetségébe, vajon nem hiábavaló-é az említett tények ellenére mégis közösségvállalásról beszélni? Egyértelműen az. Hiábavaló. A közösségvállalás az embernél lehetetlen. De mi most nem arról a közösségről szólunk, ami az embernél lehetetlen, hanem arról, amely Isten által lehetséges. Arról a közösségről, amely Nála van, Benne van, és Általa valósul meg. Jézus így imádkozott: „Mindnyájan egyek legyenek.” (Jn 17,21) Nem mondhatjuk, hogy ennek az imának nincs érvénye, még ha titokként, elrejtetten is hallgattatott meg.

Jézus szemeit az égre emelte Lázár sírjánál és hálát adott: „Atyám … tudtam is én, hogy te mindenkor meghallgatsz engem.” (Jn 11,42) Hálát adott Lázár feltámasztása előtt. Lázár még a sírban volt, de Jézus szíve már ujjongva köszönte meg a kegyelemnek, az irgalomnak e csodáját. A közösség, a „mindnyájan egyek legyenek” valósága is – gyakran úgy tűnik – negyednaposan fekszik a sírban. De mi felemelhetjük a szemeinket, és hálát adhatunk, és szívünk megtelhet az atyáink által leírt bizonyossággal: „Hiszem a szentek egyezségét”. Mindenek ellenére hiszem. A sziklasír ellenére hiszem. Hiszem a negyednaposság ellenére, mert hiszek az Ő imádságának örök érvényében.

Baj van

Június 1

Mid van ugyanis, amit nem kaptál volna? Ha pedig úgy kaptad, mit dicsekedel, mintha nem kaptad volna? Immár beteltetek, immár meggazdagodtatok, nálunk nélkül uralkodásra jutottatok; vajha csakugyan uralkodásra jutottatok volna, hogy mi is veletek egyben uralkodjunk. (1Kor 4,7–8)

A korinthusi gyülekezetről azt írja Pál: gazdag. S ha ezt mondja róla az apostol, akkor mi hiányozhat vajon Korinthusból? Hogyan romolhat meg, hogyan ferdülhet el egy ilyen közösség? S vajon van-e ebből az állapotból gyógyulás? Ezek a mi kérdéseink is – személyesen, családként, gyülekezetként és egyházként egyaránt.

Korinthusban, ebben a hatalmas városban mindent szabad. Minden megvásárolható az élvezeteknek ezen az óriási piacán. És voltak olyanok a gyülekezetben, akik vágytak erre a szellemiségre; megunták a hívő életet, a folytonos imádkozást, igeolvasást, a szüntelen megalázkodást – frissebb levegőt akartak. Nem evangelizálták a várost, hanem hasonultak hozzá.

Pálnak iszonyúan fáj ez az állapot. Leveleket ír; nem tud belenyugodni ebbe a belső pusztulásba. A korinthusiak az ő féltett gyermekei. Felsorolja a levelekben a bűn-katalógust; s készül Korinthusba menni. De azt írja: „Félek azon, hogy ha odamegyek, nem talállak majd olyanoknak, a milyeneknek szeretnélek.” (2Kor 12,20)

S a korinthusiak romlása nem állt meg itt: vádak özöne zúdult Pálra és a munkatársaira. „Pál? Az egy fosztogató, egy hamis apostol! Pálék megnyesik a mi kiteljesedő életünket!” E szellemi romlás mélypontját Pál így fogalmazza meg: „Hogyha az, a ki jő, más Jézust prédikál, a kit nem prédikáltunk, vagy más lelket vesztek, a mit nem vettetek, vagy más evangéliumot, amit be nem fogadtatok, szépen eltűrnétek.” (2Kor 11,4) Nem a hamis tanítással van baj, hanem annak eltűrésével!

A sötétség betöréséről Pál a korinthusi Kloé embereitől szerez tudomást. Besúgó volt-e Kloé? Nem ez a fontos; hanem az, ő nem hallgatta el: baj van, segítségre van szükség! Tudjunk mi is így kiáltani egymásnak: „Jöjjetek, segítsetek!”

Két öszvérnyi föld

Elméne Naámán lovaival és szekereivel, és megálla az Elizeus házának ajtaja előtt. És külde Elizeus követet őhozzá, mondván: Menj el és fürödj meg hétszer a Jordánban, és megújul a te tested, és megtisztulsz. Akkor megharaguvék Naámán és elment, és így szólt: Íme én azt gondoltam, hogy kijő hozzám, és előállván, segítségül hívja az Úrnak, az ő Istenének nevét, és kezével megilleti a beteg helyeket, és úgy gyógyítja meg a kiütést. Avagy nem jobbak-é Abana és Párpár, Damaskus folyóvizei Izráel minden vizeinél? Avagy nem fürödhetem-é meg azokban, hogy megtisztuljak? Ilyen módon megfordulván, nagy haraggal elment. De hozzá menének az ő szolgái, és szólának néki, mondván: Atyám, ha valami nagy dolgot mondott volna e próféta néked, avagy nem tetted volna-é meg? Mennyivel inkább, amikor csak azt mondta, hogy fürödj meg és megtisztulsz? Beméne azért a Jordánba, és belemeríté magát abba hétszer az Isten emberének beszéde szerint, és megújult az ő teste, mint egy kis gyermek teste, és megtisztult. Azután visszatért egész kíséretével az Isten emberéhez, és bemenvén megálla előtte, és monda: Ímé, most tudom már, hogy nincsen az egész földön Isten, csak Izráelben! Azért most vedd el, kérlek, ez ajándékot a te szolgádtól. Ő pedig monda: Él az Úr, aki előtt állok, hogy el nem veszem. Kényszeríti vala pedig őt, hogy elvegye; de ő nem akará. És monda Naámán: Ha nem; adj kérlek a te szolgádnak e földből annyit, amennyit elbír két öszvér, mert a te szolgád többé égőáldozattal nem áldozik idegen isteneknek, hanem csak az Úrnak. Ebben a dologban legyen az Úr kegyelmes a te szolgádnak, hogy mikor bemegy az én uram a Rimmon templomába, hogy ott imádkozzék, és ő az én kezemre támaszkodik, ha akkor én is meghajlok a Rimmon templomában: azt, hogy én meghajlok a Rimmon templomában, bocsássa meg az Úr a te szolgádnak ebben a dologban. És monda Elizeus: Eredj el békességgel.

(Királyok II. könyve 5, 9–19)

Június 2

Elméne Naámán lovaival és szekereivel, és megálla az Elizeus házának ajtaja előtt. És külde Elizeus követet őhozzá, mondván: Menj el és fürödj meg hétszer a Jordánban, és megújul a te tested, és megtisztulsz. Akkor megharaguvék Naámán és elment, és így szólt: Íme én azt gondoltam, hogy kijő hozzám, és előállván, segítségül hívja az Úrnak, az ő Istenének nevét, és kezével megilleti a beteg helyeket, és úgy gyógyítja meg a kiütést. Avagy nem jobbak-é Abana és Párpár, Damaskus folyóvizei Izráel minden vizeinél? Avagy nem fürödhetem-é meg azokban, hogy megtisztuljak? Ilyen módon megfordulván, nagy haraggal elment. (2Kir 5,9–12)

Naámán nevének jelentése: szép, kedves, kellemes. A szép, a kedves, a kellemes is lehet leprás. A lepra a bűn nagyon találó előképe. A lepra megöli az idegeket – érzéketlenné tesz. A bűn ugyanezt teszi. A lepra nem fájdalmas – a bűn sem. Majd a bűnbánatban válik azzá.

Naámán arra számított, hogy a próféta kijön elé, de Elizeus éppen csak üzent: „Menj, fürödj meg.” S Naámán megsértődött. Íme a belső lepra: a büszkeség. Az ősbűn a gőg, az alázat hiánya.

Naámán belső leprájának második jele az volt, hogy így bosszankodott megsértett büszkesége: „azt gondoltam, megérinti a fekélyeket, és így talán elmúlik a poklosság.” A rítust, a kultuszt, a ceremóniát imádó ember öntömjénező gondolkodásmódja ez. Ceremoniális nagyképűség! Ám a fáklya ellobban, a gyertya elég – de a lepra megmarad. A megfürdést, a tisztulást semmi se pótolja. A népámító varázslat nem az ige fürdője! A megtisztulás méltóságán nem eshet csorba.

Ezek tehát a régi Naámán tünetei. S Naámán meggyógyult.

Június 3

Azután visszatért egész kíséretével az Isten emberéhez, és bemenvén megálla előtte. (2Kir 5,15)

A gyógyulásnak nyilvánvaló jelei vannak. Naámán visszatért Elizeushoz. Aki valóban meggyógyult, az nem marad a gyógyulásánál. Az visszamegy a Gyógyítóhoz! Az arány rossz e tekintetben – tíz az egyhez: a tíz leprás közül csak egy ment vissza Jézushoz, a többinek a gyógyulás volt a fontos.

Naámán visszament a prófétához, és belépett az ajtón. Az ember akkor mehet vissza, és akkor fér be az ajtón, amikor megszabadul a leprától, megszabadul a büszkeségétől, a kultikus varázslattól. Poklosan nem férünk be, gőgösen kívül maradunk. Alázzuk meg magunkat és beférünk. Még égő mécsesünkben se bizakodjunk! Az öt okos szűz nem azért jutott be a menyegzőre, mert égett a mécsese, hanem azért, mert kijött értük a Vőlegény. Olaj nélkül, füstölgő kanóccal akár – de maradjunk az ajtó előtt! Ne szaladjunk bevásárolni, nincs rá idő! Jézus nem hagy az ajtó előtt, hanem bevisz a mennyegzőbe.

Nyelvem bűnei

Atyámfiai, ne legyetek sokan tanítók, tudván azt, hogy súlyosabb ítéletük lészen. Mert mindnyájan sokképpen vétkezünk. Ha valaki beszédben nem vétkezik, az tökéletes ember, képes az egész testét is megzabolázni. Ímé a lovaknak szájába zabolát vetünk, hogy engedelmeskedjenek nékünk, és az ő egész testüket igazgatjuk. Ímé a hajók is, noha mily nagyok, és erős szelektől hajtatnak, mindazáltal igen kis kormánytól oda fordíttatnak, ahová a kormányos szándéka akarja. Ezenképpen a nyelv is kicsiny tag és nagy dolgokkal hányja magát. Ímé csekély tűz mily nagy erdőt felgyújt! A nyelv is tűz, a gonoszságnak összessége. Úgy van a nyelv a mi tagjaink között, hogy megszeplősíti az egész testet, és lángba borítja életünk folyását, maga is lángba boríttatván a gyehennától; mert minden természet, vadállatoké, madaraké, csúszómászóké és vízieké megszelídíthető és meg is szelídíttetett az emberi természet által, de a nyelvet az emberek közül senki sem szelídítheti meg: fékezhetetlen gonosz az, halálos méreggel teljes. Ezzel áldjuk az Istent és Atyát, és ezzel átkozzuk az embereket, akik az Isten hasonlatosságára teremtettek. Ugyanabból a szájból jő ki áldás és átok. Atyámfiai, nem kellene ezeknek így lenni! Vajon a forrás ugyanabból a nyílásból csörgedeztethet-é édest és keserűt? Avagy atyámfiai, teremhet-é a fügefa olajmagvakat, vagy a szőlő fügét? Azonképpen egy forrás sem adhat sós és édes vizet.

(Jakab apostolnak közönséges levele 3,1–12)

Július 1

A nyelv tűz, a gonoszságnak összessége. Úgy van a nyelv a mi tagjaink között, hogy megszeplősíti az egész testet. (Jak 3,6)

Jakab, Jézus testvére három éven át tanítványként hallgatta Jézus hangját, beszédét, kifejezésmódját, s azelőtt hallotta Őt a családban – ó, mennyi szelíd, áldott hang birtokában lehetett ez a Jakab! Hallotta Jézus imádságát, hallhatta gecsemánéi küzdelmét, hallhatta hét szavát a kereszten. De János evangéliumában az is meg van írva, hogy Jakab is kimondta Jézusra a többiekkel együtt: „ördög van benne” – szó szerint ez azt jelenti, hogy „magán kívül van”; magyarul, bolond. Jézus egy bolond – ezt mondta Jakab nyelve. És ha Jakab nyelvéből ez származhatott, akkor van-e nekem jogom kevesebbet feltételezni a magam nyelvéről? Legyen ez most a nyelvünkkel való szembesülés ideje, egy „nyelv-tan-óra”! Mert „a szívnek teljességéből szól a száj” (Mt 12,43), s ha baj van a nyelvemmel, akkor baj van a szívemmel is. S ha baj van a szólásommal, akkor baj van az egész lényemmel. Ha a nyelvem lángba borult, akkor az egész lényem a Gonosz lángjától ég. Bárcsak „nyelvátültetésben” részesedhetnénk. Mindenkinek van olyan gyerekkori emléke, hogy amikor beteg volt, akkor a doktor bácsi azt mondta, hogy „nyújtsd csak ki a nyelvedet!” Nyújtsuk ki mi is a nyelvünket a Doktor Bácsinak, az egyedüli Doktornak! Nyújtogattuk már egymásra eleget.

Július 2

Atyámfiai, ne legyetek sokan tanítók, tudván azt, hogy súlyosabb ítéletük lészen. (Jak 3,1)

Tanítónak lenni nem diplomát, nem magiszteri fokozatot jelent. Ez egy állapot. A baj akkor kezdődik, ha akkor vagyok tanító, amikor nekem kellene tanulni. Csak akkor lehetek tanító, ha rájövök, hogy nekem van a legnagyobb szükségem arra, hogy tanuljak, tanuló legyek. Úgy is érthetjük ezt az igét: „Mindenben tanulók legyetek – legyen minden ember gyors a hallásra, késedelmes a haragra, és késedelmes a tanításra.” Vajon tanítható vagy taníthatatlan ember vagyok – szülőként, gyermekként, lelkészként, vezetőként? A halál az, amikor oda jut az ember, hogy nem lehet tanítani. „Te tanítasz minket?” – mondták a farizeusok a vakon született embernek. Ó, bárha az élne bennünk, hogy nagyon rászorulunk arra, hogy Jézus tanítson minket. És ez a tanítás egy testvéren keresztül is megtörténhet. Olyan jó, amikor egy testvérem azt mondja nekem, hogy „ez így nem jól van.” Elfogadom-e?

Kierkegaard-nak, a mélységesen látó dán filozófus és teológus testvérünknek van egy tanulmánya: Veszélyes dolog igehirdetőnek lenni. És ebben azt írja, hogy azért veszélyes ez, mert „a gyülekezetben a te első számú hallgatód – tudd meg! – maga Jézus Krisztus; Ő figyeli azt, amit mondasz, és azt is figyeli, hogy mennyiben alkalmazod magadra azt, amit másoknak hirdetsz.” Valóban veszélyes, nagyon veszélyes igehirdetőnek lenni.

Mindenkitől lehet tanulni. Emlékezzünk arra a szerzetesre, aki együtt sétál a püspökével Athén utcáján. Szembejön velük egy prostituált hölgy, feldíszítve minden ékességgel, sminkkel, és igyekszik magát kívánatossá tenni. Az alázatos szerzetes meglátja, és sírni kezd. Megkérdi tőle a főnöke: – Mi a bajod, miért sírsz? – A szerzetes azt feleli erre: – Ó, atyám, hogyne sírnék, amikor ez az asszony órákat töltött el a tükör előtt, szépítgette, kifestette magát, hogy tetsszen az embereknek, hogy keresse a kedvét a világnak; én pedig azért sírok, mert én nem keresem így az Isten tetszését, én nem teszek meg mindent, hogy az ő kedvében járjak. „A vámszedők és a parázna nők megelőznek titeket az Isten országában” – figyelmeztet az ige.

Július 3

Ímé a lovaknak szájába zabolát vetünk, hogy engedelmeskedjenek nékünk, és az ő egész testüket igazgatjuk. Ímé a hajók is, noha mily nagyok, és erős szelektől hajtatnak, mindazáltal igen kis kormánytól oda fordíttatnak, ahová a kormányos szándéka akarja. Ezenképpen a nyelv is kicsiny tag és nagy dolgokkal hányja magát. Ímé csekély tűz mily nagy erdőt felgyújt! A nyelv is tűz, a gonoszságnak összessége. Úgy van a nyelv a mi tagjaink között, hogy megszeplősíti az egész testet, és lángba borítja életünk folyását, maga is lángba boríttatván a gyehennától; mert minden természet, vadállatoké, madaraké, csúszómászóké és vízieké megszelídíthető és meg is szelídíttetett az emberi természet által, de a nyelvet az emberek közül senki sem szelídítheti meg: fékezhetetlen gonosz az, halálos méreggel teljes. (Jak 3,3–8)

Mi az, ami segít? – veti fel a kérdést Jakab. A zabola, a kormányrúd, a tűz? S azt a következtetést vonja le, hogy az emberi természeten nem segít semmi. Kell a zabola, de a ló akkor is ló marad, ha zabola van a szájában. A kormányrúd valóban változtat az irányon, de a hajón nem változtat. A tűzön sem változtat a gyehenna tüze – a nyelvünk alatt égő tűz lángol továbbra is. Hányszor sértjük meg a feleségünket? Hányszor engedjük hegyes nyelvünk kígyómérgét gyermekeinkbe? Hányszor megbántjuk a másikat, a szomszédot, az anyánkat, az apánkat, hányszor az öregeket, hányszor a nyomorultakat, hányszor a cigánygyerekeket…?

Az igében nyilvánvalóvá válik az is, hogy rengetegféle zabolával próbálkozunk az életben. Millió zabola-pedagógia létezik; s amióta ember van a földön, azóta valamiféleképpen ott bujkál benne a szándék, hogy zabolát tegyen a másik szájába. Minden nevelés csak zabola. Nem azt mondom, hogy nem kell – többről van szó: nyilvánvalóvá kell hogy váljon számunkra, hogy nem juttat bennünket előbbre az ideológiai nevelés, sem a jó szándékú vallásos nevelés. Az egyház vigyázzon, nehogy zabolás pedagógusa legyen az Ő népének! Mindezt nagyon pontosan illusztrálja egy kis mese.

Volt egyszer egy ifjú, és ennek az ifjúnak volt egy nagyon elegáns, kedves, hízelgő cicája. Az ifjú szinte szerelmes lett belé, azt mondta egy nap a jó tündérnek: – Te jó tündér! Változtasd át a cicát leánnyá, és én elveszem feleségül! – A jó tündértől minden kitelik, megtette ezt a fiú érdekében; s a cicából egy gyönyörű menyasszony lett. Boldogan éltek a fiatalok, roppantul nagy volt köztük a szerelem – de mi történt? Egyszercsak, óvatlanul, besurrant egy egér a boldog fiatalok szobájába, és a gyönyörűséges menyasszony egycsapásra visszaváltozott macskává! Nem sokáig tartott a boldogság. Jó volna persze kiirtani az egereket. Valaki egyszer azt mondta: „Akarsz világhírű lenni? Találj fel egy jobb egérfogót!” Egér mindig van bőségesen! És mindig akkor jelenik meg, amikor nem számolunk vele. Ki kellene irtani az egeret, de nem megy. Ki kéne irtani a bűnt! De nem megy. Jöhet akármilyen pedagógia, kormányrúd, vezetés, zabola – az egér nem adja meg magát. Nem könnyű ezt belátni. Adjam meg hát magamat, mert az egér hatalmasabb, mint én vagyok, és erősebb, mint minden nevelő szándékunk és eszközünk!

Egy férfinak nehézségei voltak az alkohollal. Mikor hallotta, hogy van lehetőség a megszabadulásra, ő azt felelte magabiztosan: „Én nagy nikotinista voltam – megszabadultam ettől a szenvedélytől; nagy kártyás voltam – megszabadultam; most alkoholista vagyok – de olyan erős akaratom van, hogy ebből is megszabadulok!” Ám ha meg is szabadulna Krisztus nélkül, akkor is az a helyzet áll elő, hogy kártya nincs, cigaretta nincs, alkohol nincs, de van egy megromlott ember! Ezzel mit csinálunk?

Józanság

Végezetre imádkozzatok értünk, atyámfiai, hogy az Úrnak beszéde terjedjen és dicsőíttessék, miként ti köztetek is, és hogy meneküljünk meg az alkalmatlan és gonosz emberektől. Mert nem mindenkié a hit! De hű az Úr, aki megerősít titeket és megőriz a gonosztól. Bízunk is az Úrban reátok nézve, hogy megteszitek és meg is fogjátok tenni azokat, amiket parancsolunk. Az Úr pedig igazgassa a ti szíveteket az Isten iránt való szeretetre, és Krisztus iránt való állhatatosságra. A mi Urunk Jézus Krisztus nevében pedig, rendeljük néktek, atyámfiai, hogy vonjátok el magatokat minden atyafitól, aki rendetlenül él, és nem ama utasítás szerint, amelyet mitőlünk kapott. Magatok is tudjátok, mimódon kell minket követni, mert nem viseltük magunkat köztetek rendetlenül, sem ingyen kenyeret nem ettünk senkinél, hanem munkával és fáradsággal, éjjel-nappal dolgozva, hogy közületek senkinek ne legyünk terhére. Nem azért, mintha nem volna rá jogunk, hanem hogy magunkat például adjuk nektek, hogy minket kövessetek. Mert amikor nálatok voltunk is, azt rendeltük néktek, hogy ha valaki nem akar dolgozni, ne is egyék. Mert halljuk, hogy némelyek rendetlenül élnek közületek, akik semmit nem dolgoznak, hanem nyughatatlankodnak. Az ilyeneknek azonban rendeljük és kérjük őket a mi Urunk Jézus Krisztusra, hogy csendben munkálkodva, a maguk kenyerét egyék. Ti pedig, atyámfiai, meg ne restüljetek a jócselekvésben. Ha pedig valaki nem engedelmeskedik a mi levél által való beszédünknek, azt jegyezzétek meg, és ne társalkodjatok vele, hogy megszégyenüljön. De ne tartsátok ellenségnek, hanem intsétek, mint atyafit.

(Pál apostolnak a Thessalonikabeliekhez írt második levele 3,1–15)

Augusztus 1

Magatok is tudjátok, mimódon kell minket követni, mert nem viseltük magunkat köztetek rendetlenül, sem ingyen kenyeret nem ettünk senkinél, hanem munkával és fáradsággal, éjjel-nappal dolgozva, hogy közületek senkinek ne legyünk terhére. Nem azért, mintha nem volna rá jogunk, hanem hogy magunkat például adjuk nektek, hogy minket kövessetek. (2Thess 3,7–9)

Pál nem beszél a gyülekezet megtévelyedett tagjainak lelkére. Nem szóval akarja meggyőzni őket. Egyszerűen azt mondja: kövessetek! Szavainak alapja, hitele a benne kiábrázolódó Krisztus.

Pál saját példájára hivatkozik. Filippiben nem árult vásznat, hanem élt a jogával, hogy az oltárról éljen. Thessalonikában keményen dolgozik megélhetéséért, hiszen ez a gyülekezet veszélyeztetett pontja, a rés, a törés, amire rá kell állni.

Augusztus 2

Halljuk, hogy némelyek rendetlenül élnek közületek, akik semmit nem dolgoznak, hanem nyughatatlankodnak. Az ilyeneknek azonban rendeljük és kérjük őket a mi Urunk Jézus Krisztusra, hogy csendben munkálkodva, a maguk kenyerét egyék. (2Thess 3,11–12)

A levél eredeti szövegében a dolgos és a nyughatatlan élet fogalmát csak egy kicsi előtag (peri-) különbözteti meg. Ez arra utal, hogy a hasznos munkát végzőkkel szemben a rendetlen életű ember haszontalan, értéktelen, periférikus, különcködő dolgokban szórja szét erejét, önmagát. A nyughatatlanság ellentéte a csendes élet, a csendben végzett munka. Meg kell tanulnunk a csendet. Isten teremti meg a csendesség alkalmait. Nagy dolgok csak csendben mehetnek végbe. Illés is megtanulta: nem a szélben, nem a földindulásban, nem a tűzben, hanem a halk és szelíd hangban van az Isten. „Tanuljátok meg éntőlem, hogy én szelíd és alázatos szívű vagyok.” (Mt 11,29) Ő az, a prófécia szerint, aki nem kiált, nem lármáz, s az utcákon senki sem hallja a szavát, de amerre jár, ott a vakok látnak, a sánták járnak, a poklosok megtisztulnak, a siketek hallanak, a halottak föltámadnak és a szegényeknek evangélium hirdettetik.

Leleményes szeretet

Augusztus 3

Juta pedig [Pál] Derbébe és Listrába. És ímé vala ott egy Timótheus nevű tanítvány, egy hívő zsidó asszonynak, de görög atyának fia, kiről jó bizonyságot tesznek vala a Listrában és Ikóniumban levő atyafiak. Ezt Pál magával akará vinni, és vévén, körülmetélé őt a zsidókért, kik azokon a helyeken valának, mert ismerték mindnyájan az ő atyját, hogy görög volt. (ApCsel 16,1–3)

Pál körülmetéli Timótheust, hogy alkalmas legyen a zsidók közötti szolgálatra. Meggyőződése ellenére teszi ezt. Titust már nem hajlandó körülmetélni. Mindkét döntést az evangélium érdekében hozza. Pál nem sablonokban gondolkodik, hanem rugalmasan, az ügynek megfelelően. Az egyik zsinagógába úgy jut, hogy megnyiratkozik, galambáldozatot mutat be – pedig tudva tudja, a Bárány áldozata már megtörtént. Az Areopáguson görög költőktől idéz. Hiszen nem az a lényeges, mit tesz velünk a környezetünk, hanem hogy mit teszünk vele mi. „Mindeneknek mindenné lettem, hogy minden módon megtartsak némelyeket.” (1Kor 9,22) A szeretet találékony! Ez nem kompromisszum, nem megalkuvás. A megalkuvás a saját érdekeit nézi, a rugalmasság a másik emberét. Az abszolút rugalmatlanság: a halál.

Egy kelet-német lelkipásztor a hatalmától megfosztott kelet-német párttitkárt, Honeckert befogadta a családjába. Közös étkezéseiknél mindig jelen volt az ige és az ének. És Honeckerben a lelkipásztor reménysége szerint Isten elvégezte munkáját.

Néma és süket

És mikor Jézus a tanítványokhoz ment vala, nagy sokaságot láta körülöttük, és írástudókat, akik azokkal versengenek vala. És az egész sokaság meglátván őt, azonnal elálmélkodék, és hozzásietvén köszönté őt. Ő pedig megkérdezé az írástudókat: Mit versengtek ezekkel? És felelvén egy a sokaságból monda: Mester, idehoztam hozzád az én fiamat, akiben néma lélek van. És ahol csak előfogja, szaggatja őt; ő pedig tajtékot túr, a fogát csikorgatja, és elfonnyad. Mondám hát tanítványaidnak, hogy űzzék ki azt, de nem tudták. Ő pedig felelvén néki, monda: Ó, hitetlen nemzetség, meddig leszek még veletek? Meddig szenvedlek még titeket? Hozzátok őt hozzám. És hozzá vivék azt, és mihelyt ő meglátta azt, a lélek azonnal szaggatá azt; és leesvén a földre, tajtékot túrván fetreng vala. És megkérdezé az atyját: Mennyi ideje, hogy ez esett rajta? Az pedig monda: Gyermeksége óta. És gyakorta veté őt tűzbe is, vízbe is, hogy elveszítse őt; de ha valamit tehetsz, légy segítségül nékünk, könyörülvén rajtunk. Jézus pedig monda néki: Ha hiheted azt, minden lehetséges a hívőnek. A gyermek atyja pedig azonnal kiáltván, könnyhullatással monda: Hiszek, Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek. Jézus pedig mikor látta vala, hogy a sokaság még inkább összetódul, megdorgálá a tisztátalan lelket, mondván néki: Te néma és siket lélek, én parancsolom néked, menj ki belőle és többé belé ne menj! És kiáltás és erős szaggatás között kiméne; az pedig olyan lőn, mint egy halott, annyira, hogy sokan azt mondják vala, hogy meghalt. Jézus pedig megfogván kezét, fölemelé; és az fölkele.

(Márk írása szerint való szent evangélium 9,14–27)

Szeptember 1

Te néma és siket lélek. (Mk 9,25)

Mi ez a némaság, mi ez a süketség? Mi az, amit az ember nem hall, mert fogvatartója is süket; mi az, amire az ember nem tud válaszolni, mert néma? „Az én juhaim hallják az én szómat.” Ha hallom a szót, akkor van mire válaszolnom. De ha nem hallom, akkor néma maradok a válaszra. „Szóltam néked, mikor jól volt dolgod, de ezt mondottad: Nem hallom. Ifjúságodtól fogva ez a te szokásod, hogy nem hallgattad az én szómat.” (Jer 22,21) Mély fájdalommal mondja ezt az Úr az Ő népének. „Vakítsátok magatokat és megvakultok!” (Ésa 29,9) Adja a mi Urunk, hogy érzékenyek legyünk az Ő szavára. A bűnbeesés süketséget jelent. A Kísértő szétroncsolta az ember belső hallását. És aki képtelen az Isten szavának a meghallására, akkor képessé lesz az Ördög szavának meghallására.

Szeptember 2

Én parancsolom néked, menj ki belőle. (Mk 9,25)

Íme a gyógyulás módja: „Én parancsolom neked!” Magától nem megy ki az ördög – azt hiába várjuk, hogy a bűn magától eltávozzon tőlünk. Ne kérjük finom udvariassággal; ne becézzük a bálványokat. Mondjuk meg a bűnnek, hogy menjen ki, mert magától nem teszi meg ezt a szívességet nekünk. Mondtuk-e már ezt Jézus erejére támaszkodva?

Ha nem Krisztus szavára megy ki a gonosz lélek, hanem más felszólítására, akkor csupán elrejtőzött, hogy újra előjöjjön. Nem megy ki az orvosok szavára, nem megy ki a társadalom szavára, legfeljebb meghúzza magát egy sötét lelki zugban. Egyedül Jézusnak van ereje gyógyítani, azt mondani: „Többé belé ne menj!” Ne tegyünk fogadást, ne esküdjünk, mert a gyógyulás alapja kizárólag az Isten esküje. „Megesküdött az Úr”!

A kolozsvári teológia egykori professzora, Kecskeméthy István valaha nagy dohányos volt. Amikor a diákjainak erről a szenvedélyéről beszélt, azt mondta: „Fiúk, tudjátok, hogy mikor szabadultam meg a nikotintól? Amikor rájöttem, hogy magamtól nem tudok megszabadulni!”

Szeptember 3

Többé belé ne menj! (Mk 9,25)

A fiú gyógyulása végleges volt. De ez nem jelenti azt, hogy nem kell vigyázni. „Vigyázz, vissza ne ess!” – mondta a bethesdai gyógyításkor a betegnek Jézus. Ez a vigyázás ránk tartozik, ez a mi részünk a gyógyulásban.

Amikor a gonosz lélek kimegy az emberből, a helyén üresség, vákuum marad. A természet nem bírja a vákuumot – de a szellemi világ sem. Az üresség mindig be akar töltődni valamivel. Mi a gyógyulás? A gonosz lélek kimegy, és Jézus bemegy. Ki – és be. Ne csak azt igényeljük, hogy a gonosz kimenjen. Igényeljük azt is, hogy Jézus bejöjjön! Ne szalasszuk el Jézust.

Ha ismét helyet adunk a gonosznak, akkor azt csak Jézus kiűzése árán tehetjük meg.

Parázna vagyok

Ott vala pedig a Jákób forrása. Jézus azért az utazástól elfáradva, azonmód leüle a forráshoz. Mintegy hat óra vala. Jöve egy samáriabeli asszony vizet meríteni. Monda néki Jézus: Adj innom! Az ő tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek. Monda azért néki a samáriai asszony: Hogy kérhetsz inni zsidó létedre éntőlem, aki samáriai asszony vagyok?! Mert a zsidók nem barátkoznak a samáriaiakkal. Felele Jézus és monda néki: Ha ismernéd az Isten ajándékát, és hogy ki az, aki ezt mondja néked: Adj innom!, te kérted volna őt, és adott volna néked élő vizet. […] Monda néki Jézus: Menj el, hívd a férjedet, és jöjj ide! Felele az asszony: Nincs férjem. Monda néki Jézus: Jól mondád, hogy: Nincs férjem, mert öt férjed volt, és a mostani nem férjed: ezt igazán mondtad. Monda néki az asszony: Uram, látom, hogy te próféta vagy. […] Tudom, hogy Messiás jő (aki Krisztusnak mondatik); mikor az eljő, megjelent nékünk mindent. Monda néki Jézus: Én vagyok az, aki veled beszélek. Eközben megjövének az ő tanítványai, és csodálkozának, hogy asszonnyal beszélt, mindazáltal egyik sem mondá: Mit keresel? vagy: Mit beszélsz vele? Otthagyá azért az asszony a vedrét, és elméne a városba, és monda az embereknek: Jertek, lássatok egy embert, aki megmonda nekem mindent, amit cselekedtem, Nem ez-é a Krisztus? Kimenének azért a városból, és hozzá menének. […] Abból a városból pedig sokan hivének benne a Samaritánusok közül annak az asszonynak beszédéért.

(János írása szerint való szent evangélium 4,6–10.16–19.25–30.39)

Október 1

Monda néki Jézus: Adj innom! (Jn 4,7)

Jézus kezdeményezi ezt a beszélgetést. „Adj innom.” Ő előbb szólít meg, mint én Őt. S máris megindul a párbeszéd az asszonnyal. Hétszer is szerepel benne: „monda néki Jézus” – „felele az asszony”. Jézus egyetlen kérdése sem marad válasz nélkül, és Jézus is felel az asszony összes kérdésére. Az asszony helyébe kerülhetünk mi magunk is, de Jézus helyébe senki más. Ne hagyjuk megválaszolatlanul Jézus kérdéseit! Bármit is, de válaszoljunk! Mondjuk meg Neki, ha nem érdekel bennünket, ha nem kell nekünk Ő – de mondjuk meg! Talán sokszor szólongatott úgy, hogy nem hallottam meg, mert más kötött le. A süketség szokássá tud válni – „Szóltam néked, mikor jól volt dolgod, de te ezt mondtad: Nem hallom. Ifjúságodtól fogva ez a te szokásod, hogy nem hallgattad az én szómat.” (Jer 22,21)

Október 2

Monda néki Jézus: Menj el, hívd a férjedet, és jöjj ide! Felele az asszony: Nincs férjem. Monda néki Jézus: Jól mondád, hogy: Nincs férjem, mert öt férjed volt, és a mostani nem férjed: ezt igazán mondtad. (Jn 4,16–18)

Jézus azt mondja: „férjed”. Milyen tapintatos! Gyengédsége arra ösztönöz: én mondjam ki magamról a teljes valót, mondjam ki paráznaságomat. Az asszony nem ötöl-hatol, nem magyarázkodik, hanem egyenesen beszél: „nincs férjem”. Jézus felel: „igazad van – akkor sincs férjed, ha hat van, és akkor sincs, ha egy van! Mert akár hat, akár egy, mégis támasz nélkül élsz, kiszolgáltatottan. Mindenik férfi kihasznált, mert nem te kellettél neki; te még soha igazán nem kellettél senkinek.” Az ember nem arra vágyik, hogy valamit elfogadjanak belőle, hanem arra, hogy az egész lényét szeressék; nem azt kívánja, hogy aprópénzre váltsák. Valóban: a részleges, csupán a maga érdekeit néző szeretetben nincs férj, csak férfi van; nincs feleség, nincs anya, csak nő van. Nem történik meg így az a titok, hogy „lesznek ketten ez testté”; és nem hagyja el a férfiú atyját és anyját, és nem ragaszkodik a feleségéhez. A női szív érzékeny, megérzi: őt magát szeretik, vagy csak használják érdekből kedvelt leltári tárgyként.

Október 3

Felele az asszony: Nincs férjem. (Jn 4, 17)

„Nincs férjem” – mondja az asszony – nem játssza meg a boldogot. Jézus előtt ki lehet mondani: boldogtalan, nyugtalan, depressziós, magányos vagyok, ott sírok, ahol nem lát senki… A hiány állapotában ne szépítsük a helyzetet, hanem mondjuk ki: „nincs”. Ez az egyetlen igaz válasz. Ha ennél többet, mást mondunk, meghamisítjuk állapotunkat, a valóságot: azt, hogy Isten nélkül szűkölködünk.

Jézus az asszony mostani férjét hivatja. Nem a régieket. A mait. A jelenlegi állapotomat kell elébe hoznom. Talán könnyebben hoznám a régit, de szembe kell néznem jelenemmel. Szembe kell néznie ennek az asszonynak is, hogy megértse: „Férjed a te Teremtőd.” Semmilyen férj nem helyettesíti az Ő Urát, Istenét.

A halál fölé

Sok bajt és nyomorúságot éreztettél velünk, de ismét megelevenítesz, és a föld mélységéből ismét felhozol minket.

(71. Zsoltár 20)

November 1

Sok bajt és nyomorúságot éreztettél velünk. (Zsolt 71,20)

Sok nyomorúságban és bajban van részünk. S ahogy növekszik éveink száma, úgy növekszik a baj. Amikor a fáraó megkérdezte Jákóbot: „Hány esztendős vagy?”; akkor Jákób így felelt: „Az én bujdosásom esztendeinek napjai százharminc esztendő; kevesek és nyomorúságosak voltak az én életem esztendeinek napjai.” (1Móz 47,9) Nem az esztendőket, hanem a nyomorúságokat sorolta Jákób. Életünkben a bajok száma fölülmúlja az évekét.

Egy régi keresztyén legenda szerint egy fiatalasszony zokogva borult Jézus lábához, kérve, hogy támassza fel meghalt kicsi gyermekét. Jézus azt felelte neki, hogy ha hoz neki egy kis sót egy olyan házból, ahol még nem sírtak keservesen, akkor megteszi. Az anya bejárta az egész világot, majd visszatért Jézushoz. „Atyám, só mindenütt van, de nincs olyan ház, ahol ne járt volna már a halál.” A veszteség, a bánat, a szenvedés közösségének felismerése adhat némi vigasztalást, ám ez nem elég. De mi az, ami több éveink, terheink, megőszült hajszálaink számánál? Dávid látja ezt a többletet: „Te éreztetted, Te láttattad velünk, Te terhelted ránk.” Hiszen van-e olyan, amit ne Ő szerezne? Nem tudjuk, miért van részünk bánatban, szorongattatásban, de tudjuk, hogy ki az, Aki mindezt érezteti velünk.

A börtönben egyik lelkipásztor társam nagyon elcsüggedt. Csak negyed tüdeje volt, amikor a fogházba került. Marosvásárhelyi cipész testvérünknek, fogolytársunknak ezt mondta szomorúan: – Jenő, megesznek itt bennünket a szekusok! – Mire így felelt a másik: – Azt hiszed, miattuk kerültünk ide? Nézz csak szét és meglátod – Isten küldött ide bennünket!

November 2

Sok bajt és nyomorúságot éreztettél velünk, de ismét megelevenítesz, és a föld mélységéből ismét felhozol minket. (Zsolt 71,20)

Dávid nemcsak ezt látja meg: „Te éreztetted velünk a sok bajt és nyomorúságot”, hanem arra is rádöbben, hogy mi a cél, mi mindezeknek az értelme. „Ismét megelevenítesz, és a föld mélységéből ismét felhozol, újra fölemelsz a Seolból, a halálból.” Nem szeszélyből cselekszik így velünk az Úr. „Isten egy lelket sem akar elvenni, hanem azt a gondolatot gondolja magában, hogy ne legyen számkivetve előtte az eltaszított sem”, okítja Dávidot a tékoai asszony. (2Sám 14,14)

Íme, ezért történik velünk a sok fájdalom, gyász, betegség, háború, börtön: hogy Isten utánunk nyúljon, felkaroljon – mert Ő nem hajol félre, Ő nem tud félrehajolni tőlünk, hanem úgy lel reánk, mint a samaritánus a kifosztott, tehetetlen emberre, mint az apa hazatérő, kiéhezett, rongyos, elgyötört fiára.

Oda hajol Ő, ahol én vagyok. Lehajol a jászolba, az emberi létbe, a betegségbe, a kínhalálba. Lehajol a kárhozatba, bűn nélkül lehajol a bűnbe, abba a mélységbe, ahol Nélküle vagyok. És kiemel a halálból saját halála által, beléemel az életbe feltámadása által. Visszautasíthatom-e ezt a gyöngédséget? Beleölelem Őt szívembe, életembe, befogadom öregségembe, betegségembe.

Jézus karjába vesz bennünket. Még akkor is, amikor Őt magát, az Ő kisded-testét vette karjába Simeon, és azt mondta: „Mostan bocsátod el, Uram, a te szolgádat a te beszéded szerint békességben, mert látták az én szemeim a te üdvösségedet.” (Lk 2,29–30) Ezt jelenti a halál fölötti győzelem – Ő kiemelt, fölébe emelt bennünket a halálnak, fölébe a rögnek, a sírnak. Engedjük, hogy emeljen, emeljen.

Hol?

November 3

Halál! Hol a te fullánkod? Pokol! Hol a te diadalmad? (1Kor 15,55)

Van fullánk – nem ez a kérdés; hanem: hol a fullánk, hol a diadal?

A halál fullánkja nem a halálnál van; a pokol diadala nem a pokolnál van. Mindkettő fenn van a kereszten.

Laodicea

A Laodiceabeli gyülekezet angyalának is írd meg: Ezt mondja az Ámen, a hű és igaz bizonyság, az Isten teremtésének kezdete: Tudom a te dolgaidat, hogy te sem hideg nem vagy, sem hév; vajha hideg volnál, vagy hév. Így mivel lágymeleg vagy, sem hideg, sem hév, kivetlek téged az én számból. Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, és meggazdagodtam, és semmire nincs szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és a nyavalyás és szegény és vak és mezítelen: Azt tanácsolom neked, hogy végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy gazdaggá légy; és fehér ruhákat, hogy öltözeted legyen, és ne láttassék ki a te mezítelenségednek rútsága; és szemgyógyító írral kend meg a te szemeidet, hogy láss. Akiket én szeretek, megfeddem és megfenyítem: légy buzgóságos azért, és térj meg.

(Jelenések könyve 3,14–19)

December 1

Ezt mondja az Ámen, a hű és igaz bizonyság, az Isten teremtésének kezdete. (Jel 3,14)

Az Ámen névben az is benne van, hogy Isten az Örökkévalóság Atyja; Mindig-Atya. Az Úr örökké Atyánk, akármilyen nyomorúságban vagyunk. Erre megdöbbentő példa a tékozló fiú, aki béresként megy haza. Hiszen fiú csak az lehet, aki béresként megy haza. Ne menjünk haza fiúként! Menjünk béresként! S e béres-fiú mégis úgy szólítja meg az apját: „Atyám”. Mi köze van egy béresnek az atyához? Van joga egy béresnek ahhoz, hogy atyjának szólítsa azt, akit becsapott, akinek hátat fordított, akit otthagyott, kifosztott? S mégis, mi történik? A béres azt mondja: „Atyám, vétkeztem!” Ó, milyen drága dolog ez! Nem tudja másként szólítani – csakis Atyának! Mert Ő mindig Atya.

December 2

Tudom a te dolgaidat, hogy te se nem hideg nem vagy, sem hév; vajha hideg volnál, vagy hév. Így mivel lágymeleg vagy, sem hideg, sem hév, kivetlek téged az én számból. Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, és meggazdagodtam, és semmire nincs szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és a nyavalyás és szegény és vak és mezítelen: Azt tanácsolom neked, hogy végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy gazdaggá légy; és fehér ruhákat, hogy öltözeted legyen, és ne láttassék ki a te mezítelenségednek rútsága; és szemgyógyító írral kend meg a te szemeidet, hogy láss. (Jel 3,15–18)

Laodicea nem egyik napról a másikra jutott a kiköpettetés állapotába. Nagy az Isten kegyelme, hosszan tűr érettünk. S mégis oda jutott ez a gyülekezet, hogy Ő csaknem kiköpte a szájából. De mégis: tanácsot ad neki az Úr. Ez meglepő. Aki a kiköpettetés, a gyehenna állapotában van, ahhoz az Isten tanácsadóként fordul. Nem ítélőbíróként, hanem beszélgetőtársként. A „tanácsolom” ezt jelenti: „szeretnélek meggyőzni, rábeszélni, megmondani neked, hogy nem jól van ez így, hogy ennyire gazdag vagy, hogy semmire sincsen Tőlem szükséged.” Bárcsak így győzne meg bennünket is Jézus, így adna tanácsot!

December 3

Végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy gazdaggá légy; és fehér ruhákat, hogy öltözeted legyen, és ne láttassék ki a te mezítelenségednek rútsága; és szemgyógyító írral kend meg a te szemeidet, hogy láss. (Jel 3,18)

Lehet mástól is vásárolni, nem csak az Úrtól. Babilon piacán minden kapható. A Jelenések könyvének huszonnyolcadik része babiloni árucikket sorol fel. Az is megtalálható ott, amit Jézus említ: arany, kenet, gyolcsruha. Csak az nem Tőle való. Nem bolti aranyról szól Jézus. Nem az a kérdés, hogy van-e hitem, buzgalmam, balzsamom. Az a kérdés: kitől van mindez? Naomi azt mondta Ruthnak: „Leányom, ne menj szedegetni más mezőre.” (Ruth 2,8) Ha Ruth más mezőre ment volna, ott talán gazdagabb termést talál, de a neve soha nem kerül be a dávidi-jézusi családfába!

Sok aranykereskedő van – sokféle lelki ajándék, sokféle gyógyulás szerezhető be, sokféle evangelizátor terjeszt sokféle evangéliumot. Sok juhakol van, de nem mindnek az Ajtónálló nyitotta meg ajtaját. Ágoston Jézus Krisztus sebeit ajtóknak nevezi. Egyetlen út van a számunkra, amely az Ő testén, a meghasadt kárpiton vezet át. Isten csak azokat igazítja meg, akik Jézus hitéből valók.

Tartalom

A remény gyökere

Január 1

Január 2

Január 3

Teher

Január 4

Január 5

Január 6

Január 7

Sírás és nevetés

Január 8

Január 9

Január 10

Január 11

Január 12

Január 13

Január 14

Január 15

Január 16

Boldogság és szenvedés

Január 17

Január 18

Január 19

Január 20

Január 21

Január 22

Éhezők

Január 23

Január 24

Január 25

Január 26

Január 27

Január 28

Figyelmezni

Január 29

Január 30

Január 31

Járatlan

Február 1

Február 2

Február 3

Február 4

Február 5

Február 6

Február 7

SOS Európa

Február 8

Február 9

Február 10

Február 11

Tetszeni

Február 12

Február 13

Február 14

Február 15

Február 16

Február 17

Február 18

Február 19

Nem hiábavaló

Február 20

Február 21

Február 22

Február 23

Február 24

Február 25

Február 26

Február 27

Február 28

Forrás

Február 29

Mi a Szombat?

Március 1

Március 2

Március 3

Március 4

Március 5

Március 6

Március 7

Március 8

Március 9

Szabadság

Március 10

Március 11

Március 12

Március 13

Március 14

Március 15

Március 16

Ne nézz rám

Március 17

Március 18

Március 19

Március 20

Március 21

Március 22

Én

Március 23

Március 24

Nem én

Március 25

Március 26

Március 27

Te jössz hozzám?

Március 28

Március 29

Tűz-keresztség

Március 30

Március 31

Április 1

Április 2

Tanúvá lenni

Április 3

Április 4

Április 5

Reggel

Április 6

Április 7

Április 8

Április 9

Kéz a sebben

Április 10

Április 11

Április 12

Április 13

Április 14

Április 15

Pásztor és bárány

Április 16

Április 17

Április 18

Április 19

Április 20

Április 21

Április 22

Április 23

Befogadás

Április 24

Április 25

Április 26

Április 27

Április 28

Április 29

Április 30

Május 1

Május 2

Közösség

Május 3

Május 4

Május 5

Május 6

Május 7

Május 8

Május 9

Május 10

Legyőzni a világot

Május 11

Május 12

Május 13

Május 14

Jézus családja

Május 15

Május 16

Május 17

Május 18

Május 19

Összeomlás

Május 20

Május 21

Május 22

Május 23

Május 24

Május 25

Május 26

Május 27

A kegyelem háza

Május 28

Május 29

Május 30

Az én betegségem

Május 31

Baj van

Június 1

Két öszvérnyi föld

Június 2

Június 3

Június 4

Június 5

Június 6

Június 7

Június 8

Június 9

Június 10

Lepra

Június 11

Június 12

Június 13

Június 14

Június 15

Június 16

Június 17

Június 18

Június 19

Június 20

Június 21

Titkok

Június 22

Június 23

Június 24

A rejtekhelyeken

Június 25

Hallgatás

Június 26

Június 27

Nem tudom

Június 28

Június 29

Június 30

Nyelvem bűnei

Július 1

Július 2

Július 3

Július 4

Július 5

Július 6

Eleje, közepe, vége

Július 7

Blabla

Július 8

Július 9

Július 10

Július 11

Igen vagy nem

Július 12

Július 13

Július 14

Mi a szégyen?

Július 15

Július 16

Július 17

Július 18

Július 19

Az alkalmatosság ára

Július 20

Július 21

Nincstelenül

Július 22

Lábmosás

Július 23

József

Július 24

Július 25

Július 26

Július 27

Józanság

Július 28

Július 29

Július 30

Július 31

Augusztus 1

Augusztus 2

Leleményes szeretet

Augusztus 3

Edények, horgocskák, lapátkák

Augusztus 4

Augusztus 5

Alapkő

Augusztus 6

Augusztus 7

Augusztus 8

Dágon mellett

Augusztus 9

Augusztus 10

Augusztus 11

Augusztus 12

Templom

Augusztus 13

Augusztus 14

Augusztus 15

Csudálkoznak

Augusztus 16

Augusztus 17

Augusztus 18

Távol és közel

Augusztus 19

Augusztus 20

Augusztus 21

Augusztus 22

Augusztus 23

Augusztus 24

Augusztus 25

Takarítás

Augusztus 26

Augusztus 27

A borjak

Augusztus 28

Néma és süket

Augusztus 29

Augusztus 30

Augusztus 31

Szeptember 1

Szeptember 2

Szeptember 3

Szeptember 4

Szeptember 5

Csakugyan?

Szeptember 6

Szeptember 7

Szeptember 8

A róka és a kutya

Szeptember 9

Szeptember 10

Szeptember 11

Vetkőzni és öltözni

Szeptember 12

Szeptember 13

Szeptember 14

Szeptember 15

Szeptember 16

Szeptember 17

Szikla

Szeptember 18

Szeptember 19

Szeptember 20

Szeptember 21

Szeptember 22

Adósság

Szeptember 23

Méz a sziklából

Szeptember 24

Szerelem

Szeptember 25

Kereslek

Szeptember 26

A szerelmes férj

Szeptember 27

Szeptember 28

Szeptember 29

Parázna vagyok

Szeptember 30

Október 1

Október 2

Október 3

Október 4

A férfiú útja a leányzóval

Október 5

Október 6

Október 7

Október 8

Ige nélkül

Október 9

Október 10

Október 11

Október 12

Október 13

Október 14

Október 15

Október 16

Szeretsz?

Október 17

Október 18

Október 19

Október 20

Október 21

Október 22

Október 23

Október 24

Október 25

Feltámadni és meghalni

Október 26

Október 27

Október 28

Október 29

Október 30

Október 31

A halál fölé

November 1

November 2

Hol?

November 3

Kiöntött víz

November 4

November 5

A halál szolgálata

November 6

Légy bátor és erős

November 7

November 8

November 9

November 10

November 11

November 12

November 13

November 14

November 15

Arc

November 16

November 17

November 18

November 19

Igából igába

November 20

November 21

November 22

Látni, hallani, írni, sírni

November 23

November 24

November 25

November 26

Laodicea

November 27

November 28

November 29

November 30

December 1

December 2

December 3

December 4

December 5

December 6

December 7

December 8

Régi és új

December 9

December 10

December 11

December 12

December 13

December 14

December 15

December 16

December 17

December 18

December 19

Áldás

December 20

Nem jó egyedül

December 21

Krisztusban

December 22

December 23

December 24

December 25

Boldogság

December 26

December 27

December 28

Út a vízen

December 29

December 30

December 31

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Daray Erzsébet
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Műszaki vezető Lőrincz Előd
Borítóterv Szabó Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: +40 264 450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 273 3

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text, Mukta – SIL OFL