A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Brooks: How to Know a Person

Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Fordította

Kövesdi Miklós

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte

Kara Márton

Első kiadás

Copyright © David Brooks, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Kövesdi Miklós, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Müller Péter

Szerzőfotó © Howard Schatz and Beverly Ornstein

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-581-4

Peter Marksnak

Tartalom

1. rész LÁTLAK

A látszódás ereje

Hogyan ne lássunk valakit

Világítás

Kísérés

Mi egy személy?

Jó beszélgetések

Jól kell kérdezni

2. rész LÁTOM A KÜZDELMEIDET

A vakság járványa

Nehéz beszélgetések

Hogy segítsünk egy kétségbeesett barátnak?

Az empátia művészete

Hogyan formáltak a szenvedéseink?

3. rész AZ ERŐSSÉGEIDEN KERESZTÜL LÁTLAK

Személyiség: Milyen energiát hozunk magunkkal, ha belépünk a szobába?

Életfeladatok

Élettörténetek

Hogy jelennek meg az őseink az életünkben?

Mi a bölcsesség?

Köszönetnyilvánítás

1. rész

LÁTLAK

EGY

A látszódás ereje

Aki látta a Hegedűs a háztetőnt, tudja, hogy a zsidó családok milyen érzelmesek, szenvedélyesek tudnak lenni. Mindig ölelkeznek, együtt énekelnek, táncolnak, nevetnek és sírnak.

Én a másik fajta zsidó családból jövök.

Az én neveltetésemet így lehetne összefoglalni: „Gondolkozz jiddisül, cselekedj britül.” Mi visszahúzódó pléhpofák voltunk. Nem azt mondom, hogy rossz gyerekkorom volt, szó sincs róla. Nagyon is inspiráló közegben nőttem fel. A hálaadásnapi vacsoraasztalnál a viktoriánus síremlékek történetéről és a laktózérzékenység evolúciós gyökereiről beszélgettünk (nem viccelek). Szerettük egymást. Csak nem fejeztük ki.

Talán nem meglepő, hogy egy kicsit távolságtartó lettem. Négyéves koromban az óvónőm állítólag azt mondta a szüleimnek: „David sokszor nem is játszik a többi gyerekkel. Inkább félreáll és megfigyeli őket.” Akár a természet, akár neveltetés okozta, a személyiségem részévé vált ez a fajta kívülállás. Mire középiskolás lettem, tartósan letáboroztam a saját fejemben. Akkor éreztem magam igazán elememben, ha az írás magányos tevékenységével foglalkoztam. Harmadéves koromban szemet vetettem egy Bernice nevű lányra. De némi információgyűjtés után rájöttem, hogy egy másik srác érdekli. Megdöbbentem. Emlékszem, azt mondtam magamnak: „Mi ütött belé? Sokkal jobban írok, mint az a pasi!” Nem kizárt, hogy kissé korlátolt elképzeléseim voltak arról, hogy élnek az emberek társasági életet.

Tizennyolc éves koromban a Columbia, a Wesleyan és a Brown felvételiztetői úgy gondolták, legjobb lesz, ha a University of Chicagóra megyek továbbtanulni. Szeretem az alma materem, és sokat fejlődött, amióta oda jártam, de akkoriban nem épp az a megértő hely volt, ahol segítettek volna kilábalnom az érzelmi jégkorszakomból. A kedvenc mondásom a Chicagóról így szól: Egy baptista iskola, ahol ateista tanárok tanítanak zsidó diákokat Aquinói Szent Tamásról. Az ottani diákok pólóján még most is ez a felirat állt: „Jó, a gyakorlatban működik, de vajon működik elméletben is?” Szóval besétáltam ebbe az agyament világba… és mily meglepő, tökéletesen beilleszkedtem.

Aki tíz évvel az egyetem után találkozott velem, azt hiszem, elviselhető fickónak talált, vidámnak, de kicsit magának valónak, akihez nem könnyű közel kerülni, vagy aki nehezen kerül közel hozzád. Az igazat megvallva profi szabadulóművész voltam. Ha valaki feltárta előttem a szívét, igazi profi módjára azonnal szemezni kezdtem a cipőjével, aztán kimentettem magam azzal, hogy fontos megbeszélésem lesz a mosodában. Éreztem, hogy ez nem a legideálisabb életmód. Rendkívül kínosan éreztem magamat, valahányszor valaki közeledni próbált hozzám. Legbelül szerettem volna kapcsolódni. Csak nem tudtam, mit mondjak.

Alapállapotommá vált, hogy elfojtom az érzelmeimet. Gondolom, a szokásos dolgok okozták: félelem az intimitástól, az aggodalom, hogy ha szabad folyást engedek az érzéseimnek, nem fog tetszeni, ami előjön, félelem a sebezhetőségtől és általános antiszociális beállítottság. Egy látszólag jelentéktelen, ostoba epizód jelképezi számomra legjobban ezt az elfojtott életmódot. Nagy baseballrajongó vagyok, és bár több száz meccsen voltam már, sosem sikerült elkapnom a nézőtérre kirepülő labdát. Egyszer tizenöt éve kimentem egy meccsre Baltimore-ban, amikor az egyik játékos ütője eltört a tövénél, kirepült a pályáról és pörögve a lábamnál landolt. Lenyúltam és megfogtam. Ütőt szerezni egy meccsen ezerszer klasszabb, mint elkapni a labdát! Ugrálnom kellett volna, a levegőben hadonászni a trófeámmal, összepacsizni a körülöttem lévőkkel, én lettem volna a pillanat hőse. Ehelyett megfogtam az ütőt, a lábam mellé tettem és faarccal ültem tovább, miközben mindenki engem bámult. Visszagondolva legszívesebben rákiabálnék magamra: „Mosolyogj már egy kicsit!” De amikor spontán érzelemnyilvánításról volt szó, körülbelül egy fej káposzta érzelmi skálájával rendelkeztem.

Ám az élet mindenkit megpuhít. Az apává válás természetesen forradalmi élmény volt érzelmileg. Később átéltem mindazon csapásokat, amelyeket egy felnőtt elszenvedhet: véget ért kapcsolatok, nyilvános beégések, az idősödéssel járó kiszolgáltatottság. Jót tett, hogy szembesülhettem a saját törékenységemmel, közelebb vitt a mélyebb, elnyomott énemhez.

Egy másik, látszólag apró mozzanat szimbolizálja soha véget nem érő utazásom kezdetét afelé, hogy emberré váljak. Időnként meghívnak szakértőként és szakkommentátorként különböző panelbeszélgetésekre. Ezeket többnyire washingtoni agytrösztök szervezik, és pont annyi életvidámság jellemzi őket, mint amennyit egy fiskális politikáról folytatott beszélgetéstől várhatsz. (Ahogy Meg Greenfield újságíró egyszer megjegyezte, Washingtonba nem azok a kölykök kerültek, akik betették a macskát a szárítóba, hanem akik beárulták őket a felnőtteknek.) De ezen a bizonyos napon a New York-i Public Theaterbe hívtak panelbeszélgetésre, ez a társulat mutatta be később a Hamilton musicalt. Azt hiszem, arról kellett beszélnünk, milyen szerepet tölt be a művészet a közéletben. Anne Hathaway színésznő is része volt a panelnek, egy nagyon vicces, igényes komédiás, Bill Irwin és még néhányan. Ezen a panelen a washingtoni agytrösztök nem képviseltették magukat. A beszélgetés előtt a színpad mögött mindenki próbálta biztatni a többieket. Összeölelkeztünk. Baráti érzelmekkel, céltudatosan özönlöttünk ki a színre. Anne Hathaway elénekelt egy filmes betétdalt. A többiek érzelegtek. Varázslatos pillanatokról beszéltek, amikor megérintette, felemelte vagy megváltoztatta őket valamilyen műalkotás vagy színdarab. Még én is érzelgőssé váltam! Ahogy példaképem, Samuel Johnson mondaná, olyan volt, mint nézni, ahogy egy rozmár műkorcsolyázni próbál – nem volt jó, de lenyűgöző volt egyáltalán nézni. A beszélgetés után újabb összeölelkezéssel ünnepeltünk. Azt gondoltam: „Ez fantasztikus! Többet kéne forgolódnom színházi emberek között!” Megfogadtam, hogy megváltozom.

Igen, én vagyok az a pasas, akinek az életét megváltoztatta egy panelbeszélgetés.

Jó, ennél valamivel lassabban ment az átalakulás. De az évek során rájöttem, hogy a távolságtartó életmód az élettől tart távol, nemcsak másoktól idegenít el, hanem magamtól is. Így hát utazásra indultam. Mi, írók természetesen mindent a közönség előtt dolgozunk fel, ezért írtam könyvet az érzelmekről, az erkölcsi tartásról és a spirituális fejlődésről. És végül is ez segített. Az évek során változtattam az életmódomon. Érzékenyebben viszonyultam az emberekhez és nyilvánosan kifejeztem az érzéseimet. Próbáltam olyan személlyé válni, akiben megbíznak az emberek, hogy beszéljenek velem a válásukról, az elhunyt házastársuk miatti gyászukról, a gyerekekkel kapcsolatos aggodalmaikról. Apránként belül is változni kezdtem. Egészen új élmények értek: „Mik ezek az izék a mellkasomban? Ja, hát érzések!” Az egyik nap egy koncerten táncolok: „Az érzelmek csodálatosak!” Máskor szomorkodom, mert a feleségem elutazott: „Az érzések bénák!” Az életcéljaim is megváltoztak. Fiatalon tájékozott akartam lenni, de ahogy öregedtem, inkább bölcs. A bölcs emberek nem csak információkat birtokolnak: együttérzőek és ismerik az embereket. Ismerik az életet.

Nem vagyok különleges ember, viszont fejlődöm. Képes vagyok szembenézni a hiányosságaimmal, és ösztökélni magamat, hogy teljesebb személyiséggé váljak. Sokat haladtam az évek során. Be is tudom bizonyítani! Életemben kétszer is az a szerencse ért, hogy vendég lehettem Oprah Super Soul Sunday című műsorában, egyszer 2015-ben, aztán 2019-ben ismét. A második interjú felvétele után Oprah odajött hozzám, és azt mondta: „Ritkán látom, hogy valaki ennyit változna. Régebben nagyon befeszült.” Dicső pillanat volt ez számomra. Ha valaki, ő tudja, hisz ő Oprah.

Menet közben megtanultam valami fontosat. Ahhoz, hogy önazonos, kedves, bölcs emberek legyünk, elengedhetetlen, hogy nyitott legyen a szívünk. De ez még kevés. Szükségünk van szociális készségekre is. Sokat beszélünk a „kapcsolatok”, „közösség”, „barátság”, „összeköttetések” fontosságáról, de ezek túlságosan elvont fogalmak. A barátságkötés vagy közösségépítés aktusához a valóságban egy csomó apró, konkrét szociális cselekedetet kell véghez vinnünk: tudnunk kell ellentmondani anélkül, hogy megmérgeznénk a barátságunkat, tisztában kell lennünk vele, hogyan fedjük fel a megfelelő tempóban a sebezhetőségünket, hogyan legyünk jó hallgatóság. Tudnunk kell, hogyan zárjunk le egy beszélgetést méltósággal, hogyan kérjünk és ajánljunk megbocsátást, hogyan utasítsunk el valakit anélkül, hogy összetörnénk a szívét, hogyan legyünk ott valaki mellett, aki szenved, hogyan rendezzünk olyan összejövetelt, ahol mindenki otthon érzi magát, hogyan nézzük a dolgokat más szemszögből.

Ezek szinte a legfontosabb készségek, amelyekkel egy ember rendelkezhet, mégsem tanítjuk őket az iskolában. Néha úgy tűnik, szándékosan olyan társadalmat építünk, amely alig ad támpontot az embereknek az élet legfontosabb tevékenységeihez. Ennek köszönhetően sokan vagyunk magányosak, nincsenek mély barátságaink. Nem azért, mert nem vágyunk rá. Az ember mindennél jobban vágyik arra, hogy egy másik személy szeretetteljes tisztelettel és elfogadással nézzen az arcába. Csak hát nem tudjuk, hogyan adjuk meg egymásnak azt az átfogó figyelmet, amelyet megérdemlünk. Nem vagyok biztos benne, hogy a nyugati civilizációk valaha is jól tanították ezeket a készségeket, de az biztos, hogy az utóbbi néhány évtizedben sok morális tudás veszett el. Az iskolánk és más intézményeink mind inkább arra fókuszálnak, hogy a munka világára készítsék fel az embereket, nem pedig arra, hogyan legyünk figyelmesek a másikkal. A humán tárgyak, amelyek arra tanítanak, mi zajlik a másik egyén lelkében, marginalizálódtak. A közösségi média felületein töltött napok sem segítik ezeknek a készségeknek a kialakulását. A közösségi média megadja a kapcsolatok illúzióját anélkül, hogy olyan gesztusokat kéne tennünk, amelyek ténylegesen bizalmat, odafigyelést, szeretetet váltanának ki. A közösségi médiában az intimitás helyére a stimulálás lép. Mindenki ítélkezik, sehol egy kis megértés.

A lassú dehumanizálás korában a szociális képességek megszállottja lettem: hogy tudnánk elnézőbbek lenni embertársainkkal, hogyan érthetnénk meg jobban a körülöttünk lévőket. Arra a meggyőződésre jutottam, hogy a saját és a társadalmunk egészsége nagymértékben függ attól, hogyan bánunk egymással a mindennapok apró interakciói során.

Mindezek a különböző készségek egy alapvető képességre vezethetők vissza: hogy meg tudjuk-e érteni, min megy át a másik. Minden egészséges ember, család, iskola, szervezet vagy társadalom sarokköve ugyanaz a képesség: valóban látni a másikat és éreztetni vele, hogy látszik. Alaposan megismerni őt, kimutatni, hogy értékeljük, halljuk és értjük.

Ez a titka, hogy jó emberek legyünk, a legnagyobb ajándék, amit másoknak és magunknak adhatunk.

—

Az embernek ugyanúgy szüksége van elismerésre, mint ennivalóra vagy vízre. Nincs nagyobb büntetés, mint átnézni valakin, jelentéktelenné, láthatatlanná degradálni az illetőt. „A legnagyobb bűn felebarátunkkal szemben nem az, ha gyűlöljük – írta George Bernard Shaw –, hanem az, ha nem törődünk vele: ez az igazi embertelenség!”{1} Ha így teszünk, azzal azt mondjuk: nem számítasz. Nem létezel.

Ugyanakkor nem nagyon van annál kielégítőbb, mint amikor érezzük, hogy figyelnek ránk, megértenek minket. Sokszor kérem az embereket, hogy meséljenek olyan alkalmakról, amikor érezték mások figyelmét, és ők csillogó szemmel mesélnek életük sorsdöntő pillanatairól. Arról beszélnek, amikor valaki felfedezett bennük egy tehetséget, amiről ők maguk sem tudtak. Arról, amikor egy elcsigázott pillanatban valaki pontosan tudta, mire van szükségük, és pontosan azt tette, amit kellett, hogy könnyítsen a terhein.

Az elmúlt négy évben elhatároztam, hogy megtanulok mindent, ami ahhoz kell, hogy láthassak másokat, megértsek másokat, éreztethessem velük, hogy tisztelem, becsülöm őket, biztonságban vannak. Először is praktikus okokból szerettem volna mindezt megtanulni. Nem vagyunk képesek jó döntéseket hozni az élet nagy dolgaiban, ha nem értjük a többieket. Ha meg akarunk házasodni, nem elég, ha tudjuk, hogy néz ki, mi érdekli és milyenek a karrierkilátásai, hanem értenünk kell azt is, hogy bukkannak felszínre a felnőtt életében a gyerekkori traumái, és hogy a legmélyebb vágyai összeegyeztethetőek-e a mieinkkel. Ha fel akarunk venni valakit, nemcsak az önéletrajzában felsorolt erényeit kell látnunk, hanem a tudatossága szubjektív részét is, azt, amitől keményen hajt, tudja kezelni a bizonytalanságot, nyugodt marad krízishelyzetben, vagy nagyvonalú a kollégákkal. Ha szeretnénk valakit a vállalatnál tartani, tudnunk kell, mitől fogja megbecsülve érezni magát. Egy 2021-es tanulmányban McKinsey azt kérdezte vezetőktől, hogy az alkalmazottak miért hagyják ott a cégüket.{2} A legtöbb vezető azt gondolta, azért távoznak a dolgozóik, mert több pénzt szeretnének. Ám amikor McKinsey megkérdezte magukat az alkalmazottakat, hogy miért mentek el, legtöbben kapcsolati okokat neveztek meg. Nem érezték úgy, hogy a vezetőik és a szervezetük elismerte és megbecsülte volna őket. Nem érezték, hogy látszanak.

Amennyire fontos látni másokat egy házasság megkötésénél vagy egy új munkatárs felvételénél, ugyanilyen fontos, ha tanárként gyerekekért felelünk, orvosként pácienseket vizsgálunk, házigazdaként gondoskodunk a vendégeinkről, barátként időt töltünk egy barátunkkal, gyermeket nevelő szülők vagyunk, esetleg házastársként nézzük, ahogy a szerelmünk este bekecmereg az ágyba. Sokkal szebb az élet, ha képesek vagyunk mások szemszögéből látni a dolgokat. „A mesterséges intelligencia sok mindent el fog végezni nekünk a következő évtizedekben, sok területen felváltja az embereket, de egyvalamire soha nem lesz képes, emberi kapcsolatokat létesíteni. Ha boldogulni szeretnél az MI korában, jobb, ha nagyon jól megtanulsz kapcsolatot építeni másokkal.”

Másodszor azt hiszem, spirituális okokból szerettem volna megtanulni ezt a képességet. Látni valakit nagyon erős teremtő aktus. Senki sem képes teljesen értékelni a saját szépségét és erősségeit, ha nem látja visszatükröződni valaki más elméjében. Van valami a láthatóságban, ami növekedést okoz. Ha rám irányítod a figyelmed fénysugarát, kivirágzom. Ha meglátsz bennem valami nagy lehetőséget, valószínűleg én is nagy lehetőséget fogok látni magamban. Ha megérted a gyengeségeimet és együttérzel velem, amikor a sors cudarul bánik velem, valószínűleg több erőm lesz kiállni az élet viharait. Ahogy Diana Fosha mondja: „A rugalmasság abban gyökeredzik, hogy érezzük, ott vagyunk egy szerető, ránk hangolódott, higgadt, minket megértő másik személy szívében, gondolataiban.”{3} Azáltal tanulom meg látni magamat, ahogy te látsz engem.

Harmadszor, olyasmikért akartam elsajátítani ezt a készséget, amit hívhatnánk a nemzeti fennmaradás okainak. A törzsfejlődés során úgy alakult, hogy az ember többé-kevésbé hozzá hasonló emberekkel él kis csoportokban. De manapság sokan csodálatosan sokszínű társadalmakban élünk. Amerikában, Európában, Indiában és sok más helyen hatalmas multikulturális demokráciákat próbálunk építeni, társadalmakat, ahol különböző rasszokhoz, etnikumokhoz tartozó, más ideológiákat követő, eltérő háttérből jövő emberek élnek. A túléléshez a sokszínű társadalmaknak olyan polgárokra van szüksége, akik képesek felülemelkedni a különbségeken, és azzal a megértéssel tudnak egymás felé fordulni, ami a bizalom alapfeltétele… Akik legalább annyit elmondhatnak magukról: „Kezdelek látni. Nyilván sosem fogom teljesen úgy látni a világot, ahogy te, de legalább elkezdem kicsit a te szemeddel nézni a dolgokat.”

A szociális készségeink nem megfelelőek azokhoz a sokszínű társadalmakhoz, amelyekben élünk. Újságíróként sokszor kapom magam azon, hogy olyan emberekkel interjúzom, akik úgy érzik, láthatatlanok, nem tisztelik őket: a feketék szerint a fehérek nem értik meg azokat a rendszerszintű egyenlőtlenségeket, amelyek áthatják az életüket, a vidékiek úgy érzik, láthatatlanok a partvidéken élő elit számára, a különböző politikai meggyőződésű emberek dühös értetlenséggel méregetik egymást, a depressziós fiatalok úgy érzik, nem értik meg őket a szüleik, sem senki más, a kivételes helyzetben lévők mit sem tudnak a házukat takarító és őket kiszolgáló emberek problémáiról, a rossz házasságban élő férjek és feleségek rájönnek, hogy akinek a legjobban kéne ismernie őket, nem tud semmit. A nagy országos problémáink jelentős része a szociális szövedék gyengeségéből adódik. Ha be akarjuk foltozni a nagy országos lyukakat, meg kell tanulnunk jól csinálni a kis dolgokat.

{1} Mészöly Dezső fordítása.

{2} Aaron De Smet, Bonnie Dowling, Marino Mugayar-Baldocchi, és Bill Schaninger: „‘Great Attrition’ or ‘Great Attraction’? The Choice Is Yours”, McKinsey Quarterly, 2021. szeptember

1

{3} Idézi: Bessel A. van der Kolk: The Body Keeps the Score: Brain, Mind and Body in the Healing of Trauma. New York, Penguin Books, 2014,

107. Magyarul: A test mindent számontart. Az agy, az elme és a test szerepe a traumafeldolgozásban. ford. Kós Judit. Budapest, Ursus Libris Kiadó, 2020.