Debbie Macomber

CSENGŐSZÓ

Debbie Macomber

CSENGŐSZÓ

A mű eredeti címe

Jingle All the Way

Copyright © 2020 by Debbie Macomber

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 552 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

2020 tavaszán Wayne-nel végighajóztunk a Columbia folyón. Ez nem egy olyan luxushajóút volt, mint amire számítottam. Inkább egy felnőtteknek tartott nyári táborra hasonlított. Se úszómedence, se telefon, se tévé, se internet. Mégis nagyon jól szórakoztunk. Az élmények két regényhez is ihletet adtak, és ezek közül az egyiket most a kezükben tartják.

Wayne-nel egyszer felhajóztunk az Amazonason, és a regényben olvasható kalandok közül némelyiket ott éltük át. A Déli-sarkon is jártunk. Wayne szeret olyan egzotikus helyekre vinni, ahol nem fogadnak el hitelkártyát. Az életünknek egy olyan szakaszában vagyunk, amikor kalandra vágyunk, mielőtt még beüt a demencia.

Ezt a könyvet Nancy Jacuzzinak ajánlom (igen, annak a Jacuzzinak). Egy turistabuszon találkoztunk, amikor Dél-Amerikában utazgattunk. Azonnal jó barátok lettünk, és később két másik útra is együtt mentünk. Nancyvel kajakoztam a Déli-sarkon. Igen, voltak bálnák, pingvinek és fókák. Nancy kedves és drága barátnőm.

Remélem, élvezik majd Everly és Asher történetét, és nagyon kellemes, vidám ünnepeket kívánok!

Íróként mindig az az egyik legnagyobb örömöm, ha az olvasóimtól üzenetet kapok. Elérhetnek a közösségi oldalak felületén vagy postai úton: P.O. Box 158, Port Orchard, WA 98366.

Áldott ünnepeket!

2020 karácsonyán

Nancy Jacuzzinak, a különleges vásárlói képességekkel megáldott hölgynek, a finom borok és a jó ételek szakértőjének, a kirakós játékok mesterének és szeretett barátnőmnek

ELSŐ FEJEZET

Everly Lancaster úgy érezte, hogy mindjárt felrobban. Annette, az asszisztense, akit Jack Campbell, az üzlettársa és a cég ügyvezetője ajánlott be neki, egy újabb durva hibát követett el. A lány amúgy Jack unokahúga, és nem ez volt az első baklövése, amellyel veszteséget okozott a cégnek. Most azonban túl messzire ment ez a Z generációs, elkényeztetett, megbízhatatlan fiatal nő, aki azt hiszi, hogy neki mindent lehet.

Annette Howington lejáratta őt ötszáz ingatlanügynök előtt.

– Nem olyan nagy ügy – hajtogatta Annette, és úgy mosolygott, mintha ez az egész csak egy apró félreértés lett volna. – A beszéded nélkül is remekeltél.

Az előkelő Ritz-Carlton Hotelban tartott díjkiosztó ünnepségen az Easy Home online ingatlanügynökség legjobb ügynökeit jutalmazták meg. Amikor Everly a pódiumra lépett, hogy előadja a gondosan megszerkesztett beszédét, döbbenten vette észre, hogy az ostoba asszisztense egy másik beszédet mentett le, a hozzá tartozó ábrákkal. Everly kénytelen volt fejből előadni azt, amire emlékezett. Nagyon kínosan érezte magát, mert úgy tűnt, mintha nem készült volna fel rendesen, és zavartan keresgélte a szavakat meg a neveket.

Everly mindig ügyelt arra, hogy szakmailag kifogástalan legyen. Sosem emelkedett volna szólásra egy zsúfolt teremben, hogy bolondot csináljon magából.

– Nem olyan nagy ügy? – háborgott a bankett után. Annette próbált észrevétlenül eltűnni, de nem volt szerencséje. Everly szemmel tartotta az asszisztensét, és nem hagyta, hogy elosonjon. – Ez volt az utolsó csepp a pohárban – jelentette ki. Nehezen tudott uralkodni magán. – Minden lehetőséget megadtam neked. Attól tartok, el kell válnunk egymástól.

– Ki akarsz rúgni? – kérdezte Annette hitetlenkedve. – De én megteszek minden tőlem telhetőt! – A drámai hatás kedvéért hangosan szipogni kezdett. – Sosem kedveltél. Az első naptól kezdve túl sokat követelsz tőlem, és állandóan kritizálsz – nyafogta, és könnybe lábadt szemmel pislogott rá, mintha azzal meg tudná győzni Everlyt, hogy gondolja meg magát. A biztonság kedvéért megint szipogott egyet, és a válla rázkódni kezdett a színpadias zokogástól.

Everly nem hagyta, hogy Annette ellene fordítsa a helyzetet.

– Ami tőled telhető, az nem elég. Nem rendelkezel olyan képességekkel, amelyeket egy asszisztenstől elvárok. Holnap reggel közlöm a nagybátyáddal, hogy többé nem vagy az asszisztensem, és nem dolgozol az Easy Home-nál. – Everly nem tudott elképzelni olyan pozíciót a cégnél, amelyben ez a szétszórt lány megfelelt volna. Többször kiderült, hogy még a telefont sem tudja rendesen kezelni.

Annette könnyei hirtelen elpárologtak, és öntelt kifejezés jelent meg az arcán.

– Jack bácsi nem fogja hagyni, hogy kirúgj. Én vagyok a kedvenc unokahúga.

Everly a fogát csikorgatta mérgében.

– Majd meglátjuk.

Annette magabiztos arccal sarkon fordult, és az anyjához viharzott, aki a helyiség másik végében várta a lányát. Everly nézte, ahogy Annette könnyekben tör ki, és rá mutogat. Louise Campbell elszörnyedt, és az asztalokat kerülgetve elindult Everly felé.

Hajrá, Louise!, gondolta Everly, és felkészült az anyatigrissel való találkozásra. De mielőtt ez megtörténhetett volna, az egyik ügynök feltartóztatta őt egy kérdéssel. Amikor befejezték a beszélgetést, már sehol sem látta Annette-et és az anyját.

Everly kényes volt a jó hírére a szakmában. Keményen dolgozott azért, hogy az Easy Home ilyen sikeres legyen. Aggasztónak tartotta, hogy Annette szerint Jack meg fogja védeni őt, de tudta, hogy megoldja majd a helyzetet.

A problémát Jack laza természete és „majd lesz valahogy” hozzáállása jelentette. A főiskolán találkoztak, ahol az üzleti diplomájukat szerezték. Jack volt a kreatív zseni, Everlyben pedig megvolt az üzleti érzék és a kitartás, hogy beindítsa Jack ötletét a chicagói online ingatlanügynökségről. Hat évvel ezelőtt közös céget alapítottak, és együtt dolgoztak. Az ötlet valósággá vált, és a cég iszonyatos tempóban növekedett. Everly állt a parancsnoki hídon, és irányította a napi teendőket, Jack pedig szívesen ült a babérjain, miután foglalkozott a médiával meg a befektetőkkel. A cég irányítását gyakorlatilag Everlyre hagyta. És ő ezt nem bánta.

Hétfő reggel Everly felkereste Jacket az irodában.

– Beszélnünk kell Annette-ről.

Jack szinte fel sem nézett az irodai minigolfpályáról, a labda és a lyuk távolságát méricskélte.

Amikor nem szólalt meg, Everly folytatta:

– Minden lehetőséget megadtam neki, Jack. Fel kell mondanom neki.

Jack mindig szemet hunyt az unokahúga alkalmatlansága felett, és most hangosan felsóhajtott.

– Tudom. Tudom. És értékelem, hogy így a szárnyaid alá vetted. Annette a nővérem lánya, és nagyon örül a lehetőségnek, hogy tanulhat tőled. Valósággal istenít téged.

Isten legyen irgalmas az ifjú hölgyhöz, ha szándékosan szórakozott velem!, gondolta Everly.

– Jack, vedd le a szemed arról a golflabdáról, és nézz rám! Nem érdekel, hogy a kedvenc unokahúgod, én akkor is végeztem vele.

Jack felpillantott, és tágra nyitotta a szemét.

– Annette az anyám után kapta a nevét.

– Engem az sem érdekel, ha a Szabadság-szobor után nevezték el. Egy percig sem vagyok hajlandó tovább dolgozni vele. Az a lány teljesen alkalmatlan.

Jack lehorgasztotta a fejét.

– Kérlek, gondold ezt még át!

Everlyt felbőszítette, hogy Jack ilyet kér tőle.

– Nem.

– Nem? – Jack szomorú arcot vágott, ugyanakkor látszott rajta, hogy meg van döbbenve.

Everly sorolni kezdte magában az ábécé betűit, aztán újra próbálkozott.

– Tudom, hogy szereted Annette-et, és a nővéred kedvében akarsz járni, de nekem kell bajlódnom ezzel az elkényeztetett, alkalmatlan lánnyal, aki azt hiszi, bármit megtehet.

Jack úgy tett, mintha ezt nem hallotta volna, és néhányszor meglendítette a golfütőjét.

– Majd gondolkodom rajta – válaszolta végül, mintha ez az ő döntése lenne.

Ez annyira jellemző Jackre! Csőlátása van, és nem hajlandó foglalkozni a kellemetlenségekkel, főleg, ha azok bármilyen kapcsolatban állnak a családjával.

– Remek. Ha a cégnél akarod tartani Annette-et, akkor van egy ötletem – jegyezte meg Everly színlelt vidámsággal. – Legyen Annette a te asszisztensed!

– Azt nem tehetem – jelentette ki Jack, és az ütőjére támaszkodott. – Maryann a kezdetektől fogva velem dolgozik. Ráadásul Annette a rokonom.

Jack zavartan feszengett, aztán felnézett, és könyörgő pillantást vetett Everlyre. A nő ismerte ezt a pillantást. Így próbálja meg rávenni, hogy gondolja meg magát. De ez nem fog menni. Most nem.

Jack elmosolyodott.

– Tudom, hogy ideges vagy, és teljes joggal. Ostoba baki volt, de Annette bocsánatot kért, és…

– Ostoba baki? Bocsánatot kért? – Ha Jack megint mentegetni próbálja azt a hibbant lányt, akkor ő kisétál az ajtón. Ráhagyja a cég vezetését, és majd meglátja, akkor hogyan fog beszélni.

– Nem figyelsz rám, Jack. Betelt a pohár.

Jack Everly szemébe nézett.

– Kérlek, Everly, adj neki még egy esélyt! Csak ennyit kérek. Ha Annette tiszta lappal indulhat, hiszem, hogy be fogja bizonyítani a rátermettségét. Ne hozz elhamarkodott döntést!

Elhamarkodott döntést? Jacknek az agyára ment a rokoni szeretet?

Bizonyára észrevette Everly konok arckifejezését, mert hozzátette:

– Ne felejtsd el, hogy az unokahúgomnak ez az első állása a főiskola után! Mindnyájan követünk el hibákat. Te is hibáztál. Én is. Csak mi olyan szerencsések voltunk, hogy az emberek hittek bennünk. Olyan nagy dolog, ha azt kérem, hogy a nővérem lányának is adjuk meg ugyanezt a lehetőséget?

– Ismerd el, Jack, hogy bárki mást már hetekkel ezelőtt kipenderítettél volna a cégtől!

– Ugyan már, Everly… – könyörgött Jack.

A nő megcsóválta a fejét.

– Nem veszed észre, hogy Annette nemcsak engem járatott le, hanem téged is, meg az egész céget. Ezt nem tudod helyrehozni. Nem gondolom meg magam.

Miután elmondta, amit akart, Everly távozott Jack irodájából.

Annette az asztalánál ült, és ugyanaz az öntelt kifejezés látszott az arcán, mint a banketten. A kis nyavalyás tudta, hogy a nagybátyja sose fogja kirúgni, és azt hitte, hogy Everly nem tehet semmit ez ellen. Everly viszont nem azért építette fel a céget, és vívta ki a szakma elismerését, hogy ez a tacskó nyerje meg ezt a csatát.

Jack követte a cégtársát az irodájába. Becsukta maga mögött az ajtót, és Everly felé fordult. Aztán előrehajolt, és két kézzel az asztalra támaszkodott.

– Mikor voltál utoljára szabadságon?

Everly mindenre számított, csak erre a kérdésre nem.

– Szabadságon? – kérdezett vissza. – Ez meg hogy jön ide?

– Nagyon stresszes vagy, és ez látszik rajtad.

– Valóban? – méltatlankodott Everly. – Nem vagyok hajlandó elviselni a hozzá nem értést. Éppen Annette felelős a stressz-szintem emelkedéséért. – Everlynek már a kezében volt a telefon, hogy felhívja a HR-t. Akár tetszik Jacknek, akár nem, Annette-et ki fogja rúgni.

– A nővéremet nagyon el fogja keseríteni, ha elbocsátjuk Annette-et.

– A nővéredet? – Everly megcsóválta a fejét. Jack testvére érdekelte most a legkevésbé.

– Meg Annette-et, persze.

– Úgy látom, nem hallottad, amit mondtam. Én megadtam Annette-nek minden lehetőséget. Nincs meg a képessége és az érettsége ehhez az álláshoz.

– Adj neki még egy esélyt! – kérlelte Jack, és imára kulcsolta a kezét.

Everly határozottan megrázta a fejét.

– Már adtam neki. Nincs több mondanivalóm a témával kapcsolatban.

– Már majdnem december van.

Ennek mi köze ehhez?

– Nem számít, Jack. Már döntöttem.

Jack felegyenesedett, és Everlyre szegezte a mutatóujját.

– Azt akarom, hogy vedd ki az egész decembert.

– Micsoda? Én nem tudok… – Ez az egész úgy hangzott, mintha Jacknek elment volna az esze. Képtelen lenne megbirkózni a dolgokkal, ha ő nincs a közelében. A cégnél mindenki tudta, hogy ő oldja meg a problémákat, és nem Jack. De talán pontosan erre a leckére lenne szüksége.

Jacknek láthatóan tetszett az ötlet, hogy egy hónapos szabadságra küldje őt, mert mosolyogni kezdett, és elégedett arcot vágott.

– Szükséged van egy kis kikapcsolódásra, és gondoskodni fogok arról, hogy kipihend magad. Nincs ellenvetés, és kész.

Everly a homlokát ráncolta, és azon töprengett, mi üthetett Jackbe.

– Ne is próbálj tiltakozni, Everly! Nagyon fontos vagy számomra meg a cég számára, de a kemény munka elnyomja benned az együttérzést. Majd valahogy elboldogulunk nélküled. Most pedig lefoglalsz magadnak egy üdülést.

Everly többször is kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de végül csak nyelt egyet. Az egész decembert? November harmincadika volt. El sem tudta képzelni, hová menne, és mit csinálna. Néhány napon belül halálra unná magát. A munkája foglalta le minden percét. Persze mindig ott van az e-mail. A csapat elérheti, ha szükségük lesz rá. Talán mégsem olyan rossz ötlet hagyni, hogy Jack vegye át a vezetést, amíg ő csendben figyel a háttérből.

Már nem is akarta megállítani Jacket, amikor kilépett az irodájából, és Annette íróasztalához ment.

– Foglalj le egy üdülést Everlynek! – adta ki az utasítást. – Valami hajóutat a trópusokra, ahol pihenhet a tengerparton.

Annette felkapta a fejét, és kihúzta magát.

– Igenis! – vágta rá engedelmesen, és látszott rajta, hogy meg akar felelni a nagybátyjának. Azonnal a számítógép felé fordult, és fürgén gépelni kezdett.

Everly az egész napot az irodájában töltötte. Ritkán távozott hét óra előtt, amikor mindenki más már régen hazament. Mire a chicagói lakásába ért, már majdnem nyolc óra volt. Útközben szokott venni magának valami vacsorát. A lakásából csodálatos kilátás nyílt a Michigan-tóra, de ő ritkán szánt időt arra, hogy kinézzen a hatalmas ablakokon, és a tájban gyönyörködjön. Nagyon kevés időt töltött otthon, ezért a lakása inkább praktikus volt, mint otthonos. Itt-ott elhelyezett néhány családi fényképet, de ettől eltekintve a hely nem sokban különbözött egy albérlettől. Valójában eredetileg az is volt, amíg kedvező áron meg nem tudta vásárolni, az Easy Home-nak köszönhetően.

Everly megette a szusit egy pohár bor kíséretében, majd elhelyezkedett a fehér bőrkanapén, és a lábát a hozzá illő puffra helyezte. Rémes napja volt. Még mindig nem tudta eldönteni, hogy elfogadhatja-e Jack ajánlatát. Az üzlettársa úgy látta, hogy pihenésre van szüksége, és ebben nem tévedett. Hat éve nem volt említésre méltó vakáción. Néha elmentek valahová egy hétvégére Lizzyvel, a főiskolai szobatársával, de amióta Lizzy férjhez ment, és gyereke született, ezek az alkalmak egyre ritkábbak lettek.

Megszólalt a telefon, és az anyja neve jelent meg a kijelzőn. Nagy volt a kísértés, hogy hagyja a hívást hangpostára menni. De aztán úgy döntött, hogy ha most nem veszi fel, akkor az anyja később próbálkozik, és végül úgyis beszélnie kell vele. Vagy végig kell hallgatnia a méltatlankodását a hangpostán.

– Szia, anya! – szólt bele a telefonba.

– Daisy… – Everly utálta az igazi keresztnevét, és az anyja hanghordozásán rögtön érezte az ingerültséget.

– Minden rendben van? – kérdezte, nem törődve az anyja bosszús hangjával.

– Hiányoltunk hálaadáskor.

Az anyja mestere volt a bűntudatkeltésnek.

– Sajnálom, anya. Azt hittem, el tudok szabadulni, de az utolsó percben közbejött valami. Chicagóban kellett maradnom, hogy elintézzem. – Everly nagyon remélte, hogy az anyja nem fog rákérdezni arra a valamire. – De szóltam, hogy nem tudok menni. – Everly gyáva módon SMS-ben üzent.

– Ez ugyanaz a valami volt, ami miatt tavaly karácsonykor nem tudtál hazajönni? – kérdezte az anyja éles hangon.

Talán az volt a probléma, hogy Everly középső testvérnek született egy ötgyerekes családban. Két idősebb nővére volt, Rose és Lily, és két ikeröccse, Jeff és John. Everly mindig úgy érezte, hogy véletlenül pottyant a világra a nővérei és az öccsei között. Rose és Lily összetartozott, akárcsak az ikrek, ő pedig be volt szorulva a két tábor közé. Szabad mozgástérre volt szüksége, és be akarta bizonyítani, hogy önálló személyiség. Kétéves kora óta ezt csinálta, és hamar megtanult nemet mondani.

Régebben Lily azzal ugratta, hogy örökbe fogadták. Talán el is hitte volna ezt, ha nem olyan feltűnő a hasonlóság köztük. Neki is ugyanolyan barna haja és barna szeme volt, mint a testvéreinek. És az ő kisujja is enyhén befelé görbült.

Az apja mindent azzal magyarázott, hogy Everly tipikus középső gyerek. Talán igaza is volt. Amióta az eszét tudta, mindig a legjobb akart lenni. Ha ki kellett gyomlálniuk egy-egy sort a kertben, ő gyorsabban és jobban csinálta, mint a testvérei. Kitűnő tanuló volt az iskolában, a tanárok ígéretes tehetségnek tartották, és sikerült teljes ösztöndíjat szereznie az Indianai Egyetemre, ahol magna cum laude végzett. Az egyetem után minden energiáját arra fordította, hogy Jack Campbell-lel beindítsa az Easy Home-ot.

Ezzel ellentétben a két nővére fiatalon férjhez ment, és gyerekeket szült, az öccsei pedig az apjuk gazdaságában dolgoztak. Nem sok közös témájuk volt a feltörekvő vállalkozó testvérükkel. Valahányszor hazalátogatott, Everly mindig úgy érezte, hogy nincs miről beszélniük. Rose-t nem érdekelték az izgalmasan alacsony lakáshitelkamatok, Everly pedig nem tartotta olyan érdekesnek, hogy a kis Rosie-nak előbújt az első foga.

– Hajlandó vagy válaszolni a kérdésemre? – érdeklődött az anyja.

– Ne haragudj, anya! Máson járt az eszem.

– Most karácsonykor hazajössz, vagy nem jössz haza? – szegezte neki a kérdést az anyja.

– Ja… haza… – Ha a családja megtudja, hogy egész decemberre szabadságra megy, és már másodszor marad távol tőlük karácsonykor, annak következményei lesznek. – Hazamegyek. Biztosan.

– Megígéred?

– Isten bizony! Úgy tervezem, hogy kiveszek néhány nap szabadságot.

A szavai érezhetően megdöbbentették az anyját.

– Vakációzni fogsz?

– Igen, pont ezt mondtam.

– Nem tűnsz túl izgatottnak.

Ez igaz volt.

– Jack ragaszkodik hozzá, hogy egy kicsit utazzak el, mert túl stresszes vagyok, és szerintem igaza van.

– És hová fogsz menni?

– Valami trópusi helyre… azt hiszem. Talán egy hajóútra. – Everly sosem volt az a típus, aki egy tengerparton heverészik. Nyomasztónak találta még a gondolatát is annak, hogy ennyi időt elfecséreljen. Nehezen barnult le, és nem szeretett a napon aszalódni.

– Úgy beszélsz, mintha a guantánamói börtönbe mennél.

Everly elmosolyodott.

– Nem mutatok elég lelkesedést, ugye?

– Hát nem.

– Nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy el kellene utaznom. Jack nem ért úgy a cég dolgaihoz, mint én. Félek, hogy el fogja szúrni a folyamatban lévő komoly üzleteket.

– Akkor hagyd, hogy elszúrja! Túl régen cipeled mindkettőtök terhét.

Az igazságnak nem lenne szabad ennyire fájnia. Az anyjának igaza volt, és ezt Everly is tudta. És ezen a vakáción rágódik, amióta Jack felvetette.

– Szerintem rajtad múlik, hogyan használod ki ezt a lehetőséget, Daisy – folytatta az anyja. – Aggodalmaskodhatsz Jack miatt meg az üzlet miatt, vagy remekül szórakozhatsz. Tőled függ.

A beszélgetés végén Everly megígérte, hogy a karácsonyt a farmon fogja tölteni, és elhatározta, hogy megfogadja az anyja szavait.

Amikor Everly kedden bement az irodába, Annette lelkesen üdvözölte, és úgy ragyogott az arca, mintha egy telitalálatos lottószelvény lenne a kezében.

– Annyira hálás vagyok, hogy még egy esélyt adtál nekem a bizonyításra! – lelkendezett. – Jack bácsi szerint ez több, mint amit megérdemlek, úgyhogy nagyon szépen köszönöm. – Annette szeme izgatottan csillogott, és akkora volt, mint a telihold.

Everly gyanakodva méregette a lányt.

– Megtaláltam neked a tökéletes hajóutat! – Annette izgatottan összecsapta a kezét, és Everly nem csodálkozott volna, ha még ugrándozni is kezd örömében. – Valaki lemondott egy last minute utat, én pedig lecsaptam rá. Nagyon jól fogod magad érezni!

– És hol van ez a hajóút?

– Brazíliában! – kiáltott fel Annette, és mindkét kezét a levegőbe emelte, mintha egy gólnak örülne.

– Brazíliában… – ismételte meg Everly. Nem rossz.

Annette mosolya egy kicsit elhalványult.

– Csak egyetlen apró probléma van. Az út szombaton kezdődik.

Everly azonnal megrázta a fejét.

– Az lehetetlen. Oltásokat kell kapnom, mindent meg kell szerveznem az irodában, és még össze is kell csomagolnom.

Everly már most szédült, ha a rá váró tennivalókra gondolt. Lehetetlenség mindezt ilyen rövid idő alatt elintézni.

– Éppen ez az! – vágta rá Annette izgatottan. – Mindenről gondoskodtam. Ma délutánra szereztem egy időpontot az oltásokra, és felírattam a malária elleni gyógyszereket. Sőt… – Annette elhallgatott, majd nagy levegőt vett. – Felhívtam a brazíliai konzulátust, és belementek, hogy soron kívül megkapd a vízumot.

Annette összetette a kezét, és olyan arcot vágott, mintha arra számítana, hogy Everly megtapsolja.

– Hát nem csodálatos? – kérdezte Jack, aki most lépett ki az irodájából. Everly úgy vélte, hogy ő is sokkal lelkesebb, mint amilyennek lennie kellene. – Pontosan erre van szükséged. – Jack Annette-re mosolygott. – Remek munkát végeztél.

– Köszönöm, Jack bácsi! Olyan jó, hogy végre valaki hisz bennem. – Annette szúrós pillantást vetett Everlyre.

Everlynek minden erejét össze kellett szednie, hogy ne húzza el a száját.

– Péntek reggel elhozom az utazási dokumentumokat – közölte Annette. – Neked semmi miatt nem kell aggódnod.

Az oltásokon kívül még sok fontos teendő van.

– És a repülőjegy?

– Megvettem! – jelentette ki Annette, és a nagybátyja feltartott tenyerébe csapott. – Business osztályon fogsz repülni. A járatod pénteken kora este indul az O’Hare repülőtérről. Sajnos az időzítés egy kicsit szoros, de biztosan el fogod érni a hajót, ami szombat délután fut ki a kikötőből.

Everly úgy érezte, hogy minden túl gyorsan történik.

– Ez tényleg nagyon last minute. Nem tudom, hogy ilyen rövid idő alatt el tudok-e mindent intézni. – Everly alig várta, hogy visszamenjen az íróasztalához, és személyesen végezze el a legsürgősebb teendőket, a többit pedig szétossza a kollégák között. Jack a cégtársa volt, de nem bízott benne, hogy képes megbirkózni az üzleti élet stresszes részleteivel. Majd e-maileket vált a kollégáival, és így ellenőrzi Jack munkáját.

– Csak egyetlen dolog van hátra – folytatta a fontoskodást Annette. – Minden nyomtatványt kitöltöttem, már csak az útleveledre van szükségem.

– Remek! – kiáltott fel Jack, széles mosollyal az arcán.

A következő három napban Everly szinte az irodájában lakott. A kevésbé kényes ügyek közül jó néhányat Jackre bízott. A lezser Jacket sokkal jobban érdekelte a golf, mint az üzlet. Az online biznisz szinte minden részletét Everly végezte, pedig állítólag társak voltak. Az íróasztalán maradt többi feladatot szétosztotta a legmegbízhatóbb munkatársak között, és órákon át magyarázta nekik, hogy mit kell tenniük, és mire számíthatnak.

Péntek reggel hóviharra ébredt. Az előrejelzés huszonöt centiméteres havat ígért délig. Ha az időjárás miatt később száll fel a gépe, akkor lekési a hajót.

– Mi történik, ha a járatomat később indítják el? – kérdezte Annette-et, amikor beért az irodába. – Vannak más opciók?

– Nincsenek – válaszolta Annette, mintha ez meg sem fordult volna a fejében. – Sokáig keresgéltem az interneten, mire találtam egy járatot, amivel időben odaérsz a kikötőbe.

– Igazán remek munkát végeztél – dicsérte meg Jack az unokahúgát, és még meg is ölelte. Úgy viselkedett, mintha Annette nem egy utazást szervezett volna meg, hanem olimpiai aranyat nyert volna tornából.

– De az időjárás… – mutatott rá Everly.

– Ne aggódj! – nyugtatta meg Annette, és átadta Everlynek az utazási papírjait. – Megígérték, hogy a hajó három órát vár, ha valamilyen okból kifolyólag késik a járatod. Nem lesz semmi probléma.

Három óra… Három pluszórája lesz, hogy elérje a hajót, mielőtt kifut a kikötőből.

– Kitűnő! Annette, te tényleg mindenre gondoltál! – lelkendezett Jack, újra megdicsérve az unokahúgát. – Brazília tökéletes kikapcsolódást nyújt majd Everlynek. Csak lustálkodik a tengerparton, napozik, és hagyja, hogy a sok stressz meg aggodalom legördüljön a válláról.

Mintha az megtörténhetne…

– Mit álldogálsz itt? – förmedt rá Jack. – Szerintem már csomagolnod kéne. Állj meg a drogériánál, és vegyél naptejet! – Jack vállon veregette Everlyt, és a lifthez kísérte.

Everlynek a rengeteg tennivaló járt a fejében, miközben hazaindult, hogy összecsomagoljon. Két hét egy hajón. A gépe délután ötkor indul, és a járatinformációk szerint kétszer kell átszállnia, mielőtt másnap délben megérkezik a brazíliai Manausba. A hajó menetrend szerint három órakor indul, de van még plusz három órája arra az esetre, ha valami közbejön. A lakásába érve Everly elővette a bőröndjét, és kutatni kezdett a gardróbjában. Nyári ruhákra lesz szüksége, de a ruhatárában szinte csak blúzok és kosztümök voltak. Egyetlen rövidnadrágot sem talált.

Everlynek nem tetszett ez a nagy rohanás, és félt, hogy elfelejt becsomagolni valami fontosat. Ő nem így szokta intézni a dolgokat. Szeretett mindent jó előre megtervezni, és kézben tartani az eseményeket, de ezt a választási lehetőséget most elvették tőle. Csak néhány órája marad a készülődésre. Mindenesetre becsomagolta, amit a legszükségesebbnek tartott, és úgy döntött, hogy ha kell még valami, azt majd megveszi Brazíliában.

Mire elhagyta a lakását, a szállingózó hóesésből hófúvás lett. A repülőtérre érve megtudta, hogy a járata indulását egy órával elhalasztották. Remek. Ha lemondják a járatot, akkor tökéletes ürügye van arra, hogy a városban maradjon. Jack nem hibáztathatja őt az időjárás miatt. Máris kezdte megbánni, hogy ráhagyta a cég vezetését. Nem volt semmi tennivalója, amíg várakozott, ezért leült a bárpulthoz, és egy pohár bort kortyolgatva figyelte a légitársaság újabb értesítéseit. Két és fél órával a menetrend szerinti indulás után kezdhették meg a beszállást.

MÁSODIK FEJEZET

Miután éhgyomorra megivott két pohár bort, Everly már alig várta, hogy lehunyja a szemét, és ellazulhasson, amennyire tud. Igyekezett kiverni a fejéből a szoros időbeosztást. Ha lekési a hajót, akkor lekési a hajót, és kész.

A becsekkolásnál megtudta a részleteket a két átszállásról. Az első Atlantában lesz, a második São Paulóban. A légitársaság megnyugtatta, hogy nem lehet semmi probléma a csatlakozással, mert Atlantában az érkezése után három órával indul csak a gépe. Everly azonban kezdett beletörődni abba, hogy nem fogja elérni a hajót, és egy B tervet fontolgatott magában. Ha későn ér Manausba, egyszerűen kivesz egy szállodai szobát, a következő két hetet vásárlással tölti, és e-mailben tartja a kapcsolatot mindenkivel. Letöltött három üzleti témájú könyvet, amelyet már régóta el akart olvasni. Így lesz mivel lefoglalnia magát. Sőt, a bűnös élvezetek kedvéért letöltött néhány romantikus regényt is.

Atlantában kiderült, hogy lekéste a csatlakozó járatát, de volt egy másik gép, amely két óra múlva indult. Ez persze hatással volt a São Pauló-i járatára is. Szerencsére a repülőtéren kerestek neki egy másik légitársaságot, amellyel kétórás késéssel célba tudott érni, úgyhogy még mindig a háromórás várakozási időn belül maradt. Mégis egyre valószínűbbnek tűnt a lehetőség, hogy lekési a hajót. Ilyen kilátásokkal elég stresszes éjszakai repülésnek nézett elébe, és nem hitte, hogy el fog tudni aludni.

Amikor végre felszállt a gépre Atlantában, és helyet foglalt a business osztályon, a mellette ülő nő barátságosan rámosolygott. Beszélgetésbe elegyedtek, és Everly nagyon élvezte, hogy egy másik üzletasszonnyal társaloghat. Sok közös vonást fedeztek fel egymásban. Felszállás előtt az utaskísérő egy-egy pohár pezsgőt hozott nekik, és a vacsora étlapját is eléjük tette. Ó, micsoda luxus! Annette legalább ezt jól csinálta.

– A biztonságos repülésre! – Heidi Johnson, az utastársa felemelte a poharát, és koccintottak.

Everly belekortyolt a pezsgőbe, és felsóhajtott.

– Tudsz aludni ezeken a hosszú utakon? – kérdezte Heidit.

– Gond nélkül.

Ez jó hír volt.

– Nagyon izgulok, hogy elérjem ezt a hajót. – Everly nem örült annak, hogy kimerülten kell megérkeznie Brazíliába.

Heidi közelebb hajolt hozzá.

– Van egy kis segítségem, ami azonnal elaltat.

Everly érdeklődve nézett rá.

– Mi az? – kérdezte.

Heidi kotorászni kezdett a táskájában, és elővett egy kis üveg altatót.

– Beveszek egy ilyen bogyót. Mindig működik.

– Én még sosem szedtem altatót. – Ritkán fordult elő, hogy Everly nem tudott aludni.

– Ez egy pillanat alatt hat, és úgy alszom tőle, mint a tej. Mire leszállunk, friss leszek, mint a reggeli harmat.

Everly bánta, hogy nem jutott eszébe altatót beszerezni. Nagyon kevés ideje maradt a készülődésre, igyekezett mindent gyorsan bepakolni, és sebtében bevásárolni, hogy időben kiérjen a repülőtérre. Felidézte, ahogy ide-oda rohangált a lakásában, és ruhákat gyömöszölt a bőröndjébe. Sikerült beszereznie naptejet meg még néhány alapvető dolgot, de ennél többre nem futotta az idejéből. Még sosem érezte magát ennyire felkészületlennek. Nagyot sóhajtott, és próbálta meggyőzni magát, hogy minden rendben lesz.

– Az ülést hátra lehet hajtani, és elég kényelmes ággyá alakítható – magyarázta Heidi. – Kérsz egy ilyen pirulát?

– Igen. Köszönöm! – Ha normálisan működő aggyal szeretne megérkezni Manausba, akkor aludnia kell. Ráadásul mihez kezdene a következő tíz órában, ha nem tud aludni?

Az új barátnője átnyújtott neki egy kis golyócskát, amelyet Everly mindjárt le is nyelt a maradék pezsgővel. Amikor az utaskísérő felvette a rendelésüket, Everly olasz tésztát rendelt, amely meglepően ízletes volt. Kért hozzá még egy pohár bort is. Mire elvitték a tálcáját, már ásítozni kezdett. Az altató hamar hatni kezdett, és ennek nagyon örült. Még egyszer megköszönte Heidinek.

Az utaskísérő segített neki fekvő helyzetbe állítani az ülését. Everly a puha párnára tette a fejét, és lehunyta a szemét. A kabin fényei elhalványodtak, és Everly szinte azonnal érezte, hogy lebegni kezd az álmok varázslatos világában.

A fejében nemsokára furcsa képek kavarogtak, és egy idő után már nem tudta, hogy ébren van-e, vagy álmodik. Felsóhajtott, amikor meglátta magát a tengerparton. Bikiniben sétált a homokban, és a strandkendője hosszan lobogott utána a szélben. A tenger lágy hullámai a talpát nyaldosták, és a lábnyomai ott maradtak a nedves homokban. A többi napimádó csodálattal nézte. A szél belekapott a barna hajába, ahogy az arcát a nap felé fordítva sütkérezett az elismerő pillantásokban.

Százhetvennyolc centiméteres termetével ő volt a legmagasabb a három Lancaster lány közül. Gyerekkorában nyakiglábnak nevezték. Úgy érezte, hogy az üzleti életben előnyt jelent a magassága, amelyet gyakran ki is hangsúlyozott, és hét-nyolc centiméter magas sarkú cipőket vett fel. Nem engedte, hogy egy férfi fölé kerekedjen. Vállig érő, sűrű, barna haját egyenesen hagyta, és sokszor összefogta a tarkójánál.

Nem akart kapcsolatot, egyszerűen azért, mert nem volt rá ideje. Nagyon keményen dolgozott, hogy sikerre vigye az Easy Home-ot, és sokszor töltött tizenkét órát az irodában, a munkahete pedig legalább hatvan órából állt. Reggel ő érkezett elsőként, és este ő távozott utoljára. A cégben betöltött szerepe átvette az uralmat az élete fölött. Jacknek igaza volt: túl stresszes. Everlynek egy igazi életre volt szüksége. Egy olyan életre, amelyben vannak kapcsolatok, közös nevetések és társasági események. Sajnos ezek most hiányoztak a mindennapjaiból. Nem is emlékezett rá, mikor volt utoljára randevún. Vagyis igen. Azon az estén, amikor Dave szakított vele, és azt mondta neki, hogy az állásával él házaséletet.

Egy ilyen vakáció tökéletes alkalom lenne egy romantikus kalandra, gondolta Everly, félig már az álmok szárnyán lebegve. Elmosolyodott, és elképzelte, hogy találkozik álmai férfijával.

Egy tüzes latin szeretővel. O-lá-lá…

A luxushajóúton rengeteg lehetősége adódik majd férfiakkal találkozni. Valószínűleg a környezet is romantikus lesz. Everly már látta is magát egy jóképű férfi karjában, aki egy címlapmodell is lehetne. Az izmai megfeszülnek, ahogy egy tüzes csók közben hátradönti, és a karjába kapja.

Aztán hirtelen világos lett.

Everly hunyorgott a nagy fényességtől, és megnyomta a gombot, amely ülő helyzetbe állította a háttámláját. Megdörzsölte a szemét, és meghallotta a pilóta hangját, amint bejelentette, hogy egy óra múlva leszállnak São Paulóban. A következő pillanatban megjelent az utaskísérő. Egy kocsit tolt maga előtt a széksorok között, és kávéval kínálta az utasokat. Everly még mindig pislogott. Úgy érezte, hogy sűrű köd veszi körül, és a testén kívül lebeg. Az arcára szorította a kezét, és megrázta a fejét, hogy tisztábban lásson, és felébredjen. Döbbenten vette tudomásul, hogy majdnem nyolc órát aludt, pedig az egész egy szempillantásnak tűnt. Az utolsó emléke a romantikus kaland volt a latin szeretővel.

Az utaskísérő a kezébe nyomott egy csésze forró kávét. Everly mohón inni kezdte, abban a reményben, hogy a koffein segít kitisztítani a fejét. Minden korty után hosszan bámult a kávéba, mintha a csészében megtalálná a választ az univerzum és a Naprendszer minden titkára. Az útitársra valószínűleg észrevette a nehézségeit.

– Nehezen ébredsz fel?

– Én nem is tudom… Olyan furcsa érzésem van… Mintha egy homokviharban lennék. – Úgy hangzott, mintha valaki más beszélne helyette. Nehezen forgott a nyelve, és alig tudta kiejteni a szavakat.

Az útitársa vidáman felnevetett. Úgy tűnt, humorosnak találja a helyzetet.

Everly Heidire nézett, de ez a nő nem ugyanaz a Heidi volt, akivel az út első részét töltötte. Inkább egy démoni lényhez hasonlított, aki eszelősen vihogott, mintha Everly eladta volna neki a lelkét, amikor lenyelte azt a pirulát. Everly pislogott egy nagyot, és megint megrázta a fejét, mire visszatért az eredeti Heidi. Everly megkönnyebbülten felsóhajtott, és hátradőlt az ülésen.

– Ugye mondtam, hogy ezek a pirulák mindig hatnak?

– Igen. – Everly meredten nézett előre, mert félt, hogy Heidi megint visszaváltozik az előbbi szörnyeteggé.

– Jók ezek a tabik – jelentette ki Heidi.

Everly elszörnyedt. Úristen, mi kerülhetett a szervezetébe?

– Mit… adtál… nekem? – kérdezte akadozva.

– Semmi illegálisat, csak egy normál altatót. Van, akit kiüt, de ne aggódj, néhány óra múlva elmúlik a hatása!

Megjelent az utaskísérő, és összeszedte a kávéscsészéket, mert a gép leszállásra készült. A Boeing 767-es nagyot zökkent, majd gurulni kezdett a kifutón.

Everly még akkor is a testén kívül érezte magát, amikor kiszállt a gépből. Tántorgott, mintha egész éjjel ivott volna, és majdnem elveszítette az egyensúlyát. Talán az altató és az alkohol együttes hatása okozta ezeket a tüneteket.

A repülőtérre érve át kellett mennie a vámvizsgálaton, és meg kellett keresnie a kaput, ahonnan a manausi járata indul. Még sosem hallott erről a városról, de bizonyára a tengerparton van. Az emberek beszélgettek körülötte, és ez volt a legfurcsább. Nem értette a szavaikat. Mintha minden jelentés nélkül ejtették volna ki egymás után a hangokat. Igyekezett felfogni, amit mondtak, de egy szó sem jutott el a tudatáig. Aztán rájött, hogy nem angolul beszélnek.

Kába volt, alig tudta magát egyenesen tartani, és egy szavát sem értette az embereknek. A táskájából előkotorta a beszállókártyáját, és rádöbbent, hogy a lekésett járatai miatt nemcsak másik gépre fog szállni, hanem légitársaságot is kell váltania. Megtorpant, tehetetlenül nézelődött, és fogalma sem volt, merre induljon.

Mintha az imái meghallgatásra találtak volna, egy kerekesszéket toló férfi haladt el mellette. Integetni kezdett neki, hogy magára vonja a figyelmét. Segítség nélkül esélye sincs, hogy elérje a gépét, nem is beszélve a hajóról.

Mielőtt a férfi tiltakozhatott volna, Everly a kerekesszékbe roskadt, és átnyújtotta neki a beszállókártyáját. Aztán előremutatott, és felkiáltott:

– Gyerünk!

Jó, hogy ezt tette, mert a kapu vagy egy kilométerre volt a vámvizsgálattól. Everly még mindig szédült, mintha egy forgószél kapta volna fel. Az Óz, a csodák csodájában érezte magát, és úgy szorította a táskáját, mint Dorothy a kiskutyáját, Totót. Csak ő nem Kansasban ért végül földet, hanem valahol a szivárványon túl. Egyik kaput a másik után hagyták maguk mögött, és Everly továbbra is szaporán pislogott, hátha végre kitisztul a látása. Nagyon kevés volt az idő az átszállásra, és ha nem tudja megkaparintani ezt a széket, akkor valószínűleg nem éri el a gépet. Sokat segített, hogy a business osztályon utazott. Még hálásabb volt, amikor az utaskísérő angolul üdvözölte.

– Hozhatok magának valamit? – kérdezte tőle.

– Egy kávét kérek.

A férfi néhány perc múlva visszatért egy frissen főzött kávéval.

Everly hálásan kortyolgatta a kávét, és remélte, hogy ettől magához tér.

– Ugye Manausba megyünk? – kérdezte. Még csak az hiányzik, hogy rossz gépre szálljon!

– Igen.

– Még sosem hallottam erről a városról. – A földrajz nem tartozott az erősségei közé.

– Valóban? Pedig híres.

– Akkor elég nagy lehet.

– Igen. Azt hiszem, több mint kétmillió a lakossága.

– Tényleg? – Everlyt meglepte ez az információ. Hat éve csak az egyesült államokbeli ingatlanokra koncentrált, és több mint tíz államban fel tudta sorolni az összes megyét. De bajban lett volna, ha valaki megkéri, hogy mutassa meg Liechtensteint a térképen.

Az utaskísérőnek tovább kellett mennie, hogy a felszállással kapcsolatban intézkedjen, így a rövid beszélgetésük félbeszakadt.

Amikor úgy tűnt, hogy minden összejön, akadt valami probléma a repülőgéppel, és fél órát kellett várakozniuk, mielőtt elhagyhatták a kifutót. Így még kevesebb ideje maradt, de már nem is akart erre gondolni. Ha lekési a hajót, akkor lekési a hajót, és kész. Ideges volt, mégis gyorsan elaludt. Eldönthette, hogy aggódik vagy alszik. Hátrahajtotta a fejét, és hagyta, hogy elnyomja az álom, mintha nem lenne semmi gondja a világon. Jack valószínűleg állandóan így érzi magát, ilyen lezsernek és gondtalannak. A kapitány hangjára ébredt, aki bejelentette, hogy a négyórás út után megérkeztek Manausba.

Mire a gép leszállt, Everly már majdnem normálisan érezte magát. Megnézte az időt, és látta, hogy csak húsz perce maradt elérni a rá várakozó hajót. A futószalaghoz rohant, gyorsan felkapta a bőröndjét, és kirontott a terminálból, hogy taxit fogjon.

Ötször kellett próbálkoznia, mire sikerült egy olyan sofőrt találnia, aki viszonylag jól beszélt angolul.

– El kell jutnom a kikötőbe, pronto. – Everly kapkodva felolvasta a dokk a nevét, ahonnan a hajó indul, majd hozzátette: – Várnak rám… Legalábbis remélem. Dupla fuvardíjat adok, ha gyorsan odavisz – hadarta, a taxi belsejében zümmögő szúnyogot csapkodva.

Szinte még be sem fejezte a mondatot, a sofőr rögtön beletaposott a gázba, és csikorgó kerekekkel, füstölgő gumikkal kilőtt a járda mellől. Everly eldőlt az ülésen egy vad kanyar során. Miután sikerült újra ülő helyzetbe kerülnie, megragadta a biztonsági övet, és megpróbálta bekapcsolni. De nem járt sikerrel. A szúnyog is nehezítette a dolgát, mert a pimasz jószág egy pillanatra sem hagyta békén.

– Első alkalom Manaus? – kérdezte a sofőr, miközben átszáguldott a piroson.

Everly két kézzel kapaszkodott az előtte lévő ülésbe, és bólintott.

– Első alkalom.

– Nem látta operaház?

– Van operaházuk?

– Nagyon híres.

– Talán majd máskor – motyogta Everly, miközben egy kanyarban megint eldőlt a hátsó ülésen. Az volt az érzése, hogy a jármű két keréken halad. Rémülten felkiáltott, de a sofőrt ez egyáltalán nem zavarta.

– Nézze meg halpiac is!

– Oké. Rendben. – Soha az életben, gondolta Everly. Undorodott a döglött hal szagától.

– Hová valósi Amerika? – érdeklődött a sofőr.

– Chicagóból – nyögte ki Everly. Nem értette, a sofőr hogyan képes úgy vezetni, mint Vin Diesel a Halálos iramban, és közben lazán társalogni.

– Vannak unokatestvérek Chicago.

– Járt már ott?

– Nem, csak Kalifornia, Cabo San Lucas.

– Az Mexikó.

A férfi levette a szemét az útról, és hátrafordult.

– Biztos?

– Igen, teljesen biztos.

– Vicces. Az unokatestvér nem tudja.

– Ez ugyanaz az unokatestvér, aki Chicagóban él?

– Nem. Másik unokatestvér.

Everly észrevette, hogy egy külvárosi iparvidéken járnak. Néhány perc múlva a sofőr olyan erősen rátaposott a fékre, hogy Everly majdnem az anyósülésre repült. Zihált, mintha lefutott volna egy maratont, miközben a táskájába nyúlt, és átnyújtott a sofőrnek egy marék bankjegyet. A férfi rámosolygott, kisegítette a kocsiból, aztán felkapta a bőröndjét, és megfogta Everly könyökét, miközben sietős léptekkel elindultak a pallón. Egy férfi állt a hajó ajtajában.

– Maga Daisy Lancaster? – kiáltotta.

Everly meghökkent, amikor meghallotta valódi keresztnevét. Hát persze. A hajón azon a néven ismerik, amely az útlevelében áll.

– Igen! – kiáltotta vissza.

– Remek. – A férfi kinyújtotta a karját, és felsegítette a lépcsőn. – Üdvözlöm a fedélzeten! Örülök, hogy sikerült ideérnie.

A taxis felnyújtotta a bőröndöt az utaskísérőnek, aki elismerő mosoly kíséretében vette át tőle.

– Mindig értékeltem az olyan nőket, akik kevés poggyásszal utaznak.

Everly kényszeredetten elmosolyodott.

– Én vagyok az utolsó beszálló? – kérdezte.

– Igen. – A férfi elővette a telefonját, és utasításokat adott a legénységnek, majd újra Everly felé fordult. – A kabinjához kísérem.

– Köszönöm!

Ez kedves volt tőle. Everly engedelmesen követte a férfit a lifthez. Amikor kiléptek a liftből, megszólalt a hajókürt. Tehát most készülnek elhagyni a kikötőt. A nagy sietség miatt nem is nagyon nézte meg magát a hajót, de most, hogy már a fedélzeten volt, sokkal kisebbnek tűnt, mint amire számított. A kabin látványa sem nyűgözte le. Megállt az ajtóban, és döbbenten nézte a puritán berendezést. Egy ágy, egy éjjeliszekrény és egy ajtó, amely a fürdőszobába vezetett. A helyiségben volt még egy kis asztalka meg egy szék.

– Ez az én kabinom? – kérdezte, és igyekezett leplezni a csalódottságát.

– Igen. A felső fedélzeten. Nagyon szerencsés, hogy sikerült megszereznie. Csak azért szabadult fel a hely, mert valaki az utolsó pillanatban lemondta az utat.

Everlynek eszébe jutott, milyen izgatott volt Annette, hogy sikerült az egyetlen szabad helyet lefoglalnia a hajón.

– Magánál van a kulcsa? – kérdezte.

A férfi ránézett.

– A kabinok ajtaján nincsenek zárak.

– Nincsenek zárak? – Everly azt hitte, hogy rosszul hall.

– Így van. Egyik kabinon sincs zár.

Everly körülnézett, és észrevette, hogy még több alapvető tárgy is hiányzik a szobából, ami elvárható lenne.

– Nincs telefon?

– Nincs.

– Tévé?

– Az sincs.

– Egyik szobában sincs?

– Pontosan.

Everly furcsa hidegséget érzett, amely a csontjáig hatolt. Egy pillanatig visszatartotta a lélegzetét, aztán feltette a kérdést, amely élet-halál fontosságú volt számára.

– És… internet?

– Sajnos az sincs.

Everly elszörnyedve rogyott le az ágyra.

– De szükségem van internetre!

– Sajnálom, hölgyem! A válaszok az összes kérdésére benne vannak a prospektusban. Az is, hogy nincs internet a fedélzeten.

Miféle prospektusban? Úgy tűnik, Annette elfelejtette odaadni neki ezt a fontos papírt.

– Maga ezt nem érti. Én nem tudok működni internet nélkül. – Azonnal beszélnie kell a kapitánnyal. – Miféle luxushajó ez?

– Luxushajó? – A férfi megcsóválta a fejét. – Hölgyem, ez az Amazonas Explorer.

Everly értetlenül pislogott. Biztosan rosszul hallotta.

– Azt akarja mondani nekem, hogy ez a hajó az Amazonas folyón fog végigmenni?

– Pontosan azt mondom.