MARIA RESSA

ÍGY SZÁLLJ SZEMBE
A DIKTÁTORODDAL

Harcban a jövőnkért

AMAL CLOONEY ELŐSZAVÁVAL

A kötet az Open Books és a 444.hu
együttműködésében jött létre.

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Maria Ressa: How to Stand Up to a Dictator –
The Fight for Our Future, Harper, New York, 2022.

Harper is an imprint of HarperCollins Publishiers.

Copyright © 2022 by Maria Ressa

Előszó copyright © 2022 by Amal Clooney

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Barta Judit, 2022

Fordította Barta Judit

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-169-6

Tartalom

ELŐSZÓ (Amal Clooney)

BEVEZETŐ – A láthatatlan atombomba – Éljünk a (múlt) (jelen) pillanatában!

ELSŐ RÉSZ
Hazatérés – A hatalom, a sajtó és a Fülöp-szigetek – 1963–2004

1. Az aranyszabály – Válaszd a tanulást!

2. Becsületkódex – Meg kell húzni a határokat!

3. A bizalom kialakulása – Merjünk sebezhetőek lenni!

4. Az újságírói hivatás – Legyünk őszinték!

MÁSODIK RÉSZ
Facebook, a Rappler és az internetes fekete lyuk felemelkedése – 2005–2017

5. A hálózati hatás – Lépésről lépésre a fordulópont felé

6. Felkavarni az állóvizet – Csapatépítés

7. Hogyan buktatták meg a barátok barátai a demokráciát? – Inkább gondolkozzunk lassan, mint gyorsan

8. Hogyan omlott össze a jogállam belülről? – A hallgatás egyenlő a cinkossággal

HARMADIK RÉSZ
A rajtaütés – Letartóztatások, választások és harc a jövőnkért
– 2018-tól mostanáig

9. Az ezer vágás túlélése – Higgyünk a jóban!

10. A szörnyeteggel harcolva ne váljunk magunk is szörnyeteggé! – Öleljük magunkhoz a félelmünket!

11. Tartsuk a frontot! – Ami nem öl meg, az erősebbé tesz

12. Miért áll nyerésre a fasizmus? – Együttműködni, együttműködni, együttműködni!

EPILÓGUS

A 2021-ben Nobel-békedíjjal kitüntetett Maria Ressa és Dmitrij Muratov 10 pontos terve az információs válság kezelésére

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ajánlom ezt a könyvet azoknak az újságíróknak és állampolgároknak, akik segítenek abban, hogy #Tartsukafrontot (#HoldTheLine)

Előszó

Ha elképzelünk egy szuperhőst, lehet, hogy elsőre nem egy 157 centiméter magas nő fog beugrani, tollal a kezében. Pedig a mai tekintélyelvű rendszerekben az újságíróknak bizony már szupererőre van szükségük.

A hírnevük, a szabadságuk, sőt egyes helyeken az életük is nap mint nap veszélybe kerül. Maria Ressa ezek közé az újságírók közé tartozik.

Azzal, hogy Maria egyenlőtlen feltételek mellett küzd, szinte semmit sem mondtam. Egy tekintélyelvű országban az újságíró ellenfele maga a közpolitikát alakító, rendőrséget irányító, ügyészeket kinevező, börtönöket működtető állam. Az interneten egy egész bot-hadsereg áll a rendelkezésére, amely bemocskol és tönkretesz bárkit, akit az állam ellenfélnek tekint. Ez az állam elég hatalommal rendelkezik ahhoz, hogy műsorszolgáltatókat és online oldalakat távolítson el. De ami a legfontosabb: elemi szükséglete, hogy uralja a közbeszédet. A túlélése múlik azon, hogy minden történetnek csak az egyik oldala látszódjon.

Ahogy egy híres filozófus mondta egyszer, nincs annál súlyosabb zsarnokság, mint amit a törvény pajzsa mögött és az igazság nevében követnek el. Duterte elnök alatt a Fülöp-szigetek kormánya nem habozott a törvény eszközeihez nyúlni, hogy megpróbálja megfélemlíteni azokat, akiket az ellenségének tekintett. A hatóságok visszavonták Maria médiaszolgáltatói engedélyét, és polgári pereket akasztottak a nyakába, amelyek csőddel fenyegetik. Koholt vádak tömkelegével áll szemben, amelyek következtében akár élete végéig is börtönbe kerülhet.

Nem mintha bármilyen bűnt követetett volna el – csak épp az országa vezetői nem akarják hallani a kritikáját. Maria a következő alternatívák között választhat: vagy beáll a kormány mögé, és biztonságban tudja magát, vagy mindent feltesz egy lapra, hogy tovább végezhesse a munkáját. Ő nem félt az utóbbit választani, és ismerem annyira, hogy tudjam: sohasem fogja feladni a harcot.

A történelem folyamán sokszor üldözték a társadalom legfontosabb szószólóit. Gandhit, Mandelát és Martin Luther Kinget egyaránt elítélték, mert bírálták a fennálló hatalmat. Gandhi, amikor Indiában perbe fogták zendülésért, közölte a bíróval, hogy nem kér könyörületet azért, mert egy olyan kormány ellen lép fel, amelyik lábbal tiporja az emberi jogokat. „Itt vagyok… és kérem, sőt örömmel vetem alá magam a legsúlyosabb büntetésnek, amit csak kiszabhatnak rám”, mert „a gonosszal való nem együttműködés éppúgy kötelesség, mint az együttműködés a jóval”. A szavai miatt két évig ült börtönben, de sikerült Indiát igazságosabb társadalommá tennie. Mandela nézetei nem tetszettek a kormánynak, ezért letartóztatták, majd hazaárulás vádjával huszonhét évre börtönbe vetették – de sikerült véget vetnie az apartheid gonoszságának.

Maria küzdelme korunk harcát jelképezi. Az utóbbi években összegyűjtött adatok szerint több újságírót börtönöznek be és gyilkolnak meg, mint valaha, amióta ezekről feljegyzések születnek. A világon jelenleg több az autokrácia, mint a demokrácia.

Maria ezért nem hajlandó elhagyni az országot, és eltökélte, hogy tisztázza magát a vádak alól. Jól tudja, hogy az övéhez hasonló független hangok mindig értékesek, de ha mások némák, akkor egyenesen létfontosságúak. Az üldöztetése egyfajta mércét is jelöl – hiszen ha őt, egy Nobel-békedíjjal kitüntetett amerikai állampolgárt bebörtönözhetnek, pusztán azért, mert végzi a munkáját, akkor milyen esélyei vannak másoknak?

Az autokratikus vezetőket gyakran nevezik „erős embereknek”, teljesen logikátlanul, hiszen képtelenek elviselni a másképp gondolkodókat, miként azt is, hogy ne feléjük lejtsen a pálya. Inkább azok erejét kellene ünnepelni, akik szembe mernek velük szállni, bár némelyikük mindössze 157 centi.

Elie Wiesel figyelmeztetett bennünket, hogy jöhetnek olyan idők, amikor nem tudjuk megakadályozni az igazságtalanságokat, de olyan idők soha, amikor elmulasztjuk a tiltakozást. Maria sohasem mulasztotta el, hogy tiltakozzon, hogy az igazság felé hajlítsa a történelem ívét. Az örökségét generációk fogják átérezni – és amikor egy Fülöp-szigeteki diák a történelemről fog tanulni, azt látja majd, hogy az első Nobel-békedíjjal kitüntetett honfitársa egy bátor újságíró volt, aki az igazság kimondására tette fel az életét. A jövő generációi érdekében csak remélni tudom, hogy ez a diák erőt fog meríteni a példájából.

Amal Clooney

BEVEZETŐ

A láthatatlan atombomba

Éljünk a (múlt) (jelen) pillanatában!

2020 márciusa óta, amikor elkezdődtek a koronavírus-járvány miatti lezárások, jóval gyakrabban magukkal ragadnak az érzelmeim, mint korábban. Érzem a felgyülemlett dühöt az igazságtalanságok miatt, melyeket kénytelen vagyok elfogadni. Ide vezetett a hat éve tartó kormányzati hadjárat.

Lehet, hogy börtönbe kerülök. Akár életfogytiglant, vagy ahogy az ügyvédem fogalmaz, száz évnél is többet kaphatok. Olyan vádak alapján, amelyeknek el sem lett volna szabad jutniuk a bíróságig. A jogállamiság szerte a világon romokban hever, de nekem a bőrömre megy a játék. Az utóbbi alig két évben a Fülöp-szigetek kormánya tízszer adott ki ellenem elfogatóparancsot.

Akár erőszak áldozatává is válhatok. A rendőrség, vagyis a kormány vajon lenne elég ostoba ahhoz, hogy megtámadjon? Minden valószínűség szerint igen. A Fülöp-szigetek Emberi Jogi Bizottságának becslése szerint a volt elnök, Rodrigo Duterte brutális drogháborújának első három évében, 2016-tól 2019-ig, közel 27 ezer embert öltek meg.[1] Valóban? Ki tudja? Ez a statisztika lett az ország igazságért folytatott háborújának első áldozata. 2018 óta golyóálló mellényt viselek, ha kilépek az utcára.

Az online és a valóságos erőszak ugyanarról a tőről fakad – ezt rengeteg kutatás igazolja világszerte. Engem is mindennap érnek online támadások, ahogy több ezer újságírót, aktivistát, ellenzéki vezetőt és gyanútlan állampolgárt itt és a világon mindenütt.

De amikor felébredek, és kinézek az ablakon, érzem magamban az erőt. A reményt. Látom a lehetőségeket. Hogy a sötétség dacára ez egy olyan pillanat, amikor újjáépíthetjük társadalmainkat, kezdve azzal, ami itt van az orrunk előtt. Amire van ráhatásunk.

Az általunk ismert világ szilánkjaira hullott. Most kell eldöntenünk, hogy milyet akarunk létrehozni.

A nevem Maria Ressa. Több mint harminchat éve vagyok újságíró. A Fülöp-szigeteken születtem, New Jersey-ben nevelkedtem és tanultam, majd az 1980-as években, az egyetem elvégzése után visszatértem hazámba. A CNN-nél építettem fel a szakmai karrieremet, és az 1990-es években két délkelet-ázsiai CNN-irodát alapítottam és irányítottam. Ez a CNN és a nemzetközi újságírás fénykorára esett. Délkelet-ázsiai posztomon olyan drámai eseményeknek voltam szemtanúja, amelyek gyakran előrevetítették a világban később lejátszódó eseményeket: egykori gyarmati előretolt helyőrségeken kibontakozó demokratikus mozgalmakat; az iszlám terrorizmus rémisztő felemelkedését, még jóval szeptember 11-e előtt; a demokratikusan megválasztott, teljhatalmú politikusok új rendjét, akik kvázidiktatúrává változtatták országukat; valamint a közösségi média elképesztő lehetőségeit és hatalmát, amely nemsokára kulcsszerepet játszik abban, hogy porba hulljon mindaz, amit becsben tartok.

2012-ben többedmagammal megalapítottuk a Rapplert, egy kizárólag online működő Fülöp-szigeteki híroldalt. Én azzal az ambícióval vágtam bele, hogy országunkban létrehozzuk az oknyomozó újságírás új mércéjét, és a közösségi média kiaknázásával cselekvőképes közösségeket építsünk – aminek hatékonyabb kormányzás és szilárdabb demokrácia lesz az eredménye. Akkoriban szinte vakon hittem abban, hogy a közösségi média ereje jobbá fogja tenni a világot. A Facebookot és más platformokat használva a közösség segítségével tártunk fel rendkívüli híreket, kulcsfontosságú forrásokat és tippeket kaptunk a követőinktől, a klímaváltozás érdekében sikerült embereket mozgósítanunk, és növeltük a választók tájékozottságát és a választási részvételt. A Rappler szédületes karriert futott be, de fennállásunk ötödik évében ez megtört. Míg azelőtt elismeréseket zsebeltünk be az ötleteinkért, hirtelen kormányzati támadások kereszttüzébe kerültünk, pusztán azért, mert folytattuk újságírói munkánkat: kimondtuk az igazságot, és elszámoltattuk a hatalmat.

A Rapplernél egy idő után nemcsak a kormányzati korrupciót lepleztük le, hanem a már életünket uraló technológiai vállalatokét is. 2016-tól két fronton – Rodrigo Duterte drogháborúja és Mark Zuckerberg Facebookja kapcsán – kezdtük feltárni a számonkérhetetlenséget.

Hadd mondjam el, miért fontos, hogy a világ többi része is odafigyeljen arra, mi történik a Fülöp-szigeteken. A 2021-es év volt zsinórban a hatodik, amikor az egész világon a filippínók töltötték a legtöbb időt az interneten és a közösségimédia-platformokon. 2013 óta, a lassú internet ellenére, ők töltötték fel a legtöbb videót a YouTube-ra és le a YouTube-ról; négy évvel később pedig az ország lakosságának 97 százaléka fent volt a Facebookon. Amikor 2017-ben egy konferencián közöltem ezt az adatot Zuckerberggel, egy pillanatra elakadt a szava; aztán mélyen a szemembe nézett, és azt felelte:

– Na de Maria! És hol van a maradék 3 százalék?

Akkor még jót nevettem szellemes riposztján. Azóta már nem nevetek.

Ahogy ezek a számok is mutatják, azoknak a káros hatásoknak, amelyeket a közösségi média okozhat egy ország intézményeiben, kultúrájában és polgárai gondolkodásában, a Fülöp-szigetek az egyik leglátványosabb példáját nyújtják. Minden olyan fejlemény, ami a hazámban bekövetkezett, a világ többi részén is elkerülhetetlenül megtörténik – ha nem most, akkor majd egy vagy két év múlva. Már 2015-ben lehetett hallani beszámolókat a Fülöp-szigeteki fiókfarmokról, amelyek telefonnal hitelesített felhasználóprofilokat gyártanak. Ugyanebben az évben egy jelentésből kiderült, hogy Donald Trump Facebook-lájkjainak zöme az Egyesült Államokon kívülről érkezett, és minden 27. Trump-követő filippínó.

Vannak napok, amikor úgy érzem, hogy én vagyok Sziszüphosz és Kasszandra egy személyben, aki próbálja ismételten figyelmeztetni a világot arra, hogy a közösségi média hogyan tette tönkre a közös valóságunkat, ahol a demokrácia működni képes.

Ebben a könyvben azt próbálom bemutatni, hogy a jogrend hiánya a virtuális világban milyen katasztrofális következményekkel jár. Egyetlen valóságban élünk. A jogállamiság leépülését világszerte az váltotta ki, hogy nem volt az internetet illetően egy demokratikus vízió a 21. századra. Az online büntetlenség elkerülhetetlenül az offline büntetlenséghez vezetett, lerombolva a meglévő fékeket és egyensúlyokat. Az elmúlt évtizedben megfigyelhettem és dokumentálhattam, ahogy a technológia isteni hatalmat szerez, lehetővé téve, hogy a hazugságok vírusa mindnyájunkat megfertőzzön, egymás ellen uszítson, felébressze és tovább szítsa félelmeinket, dühünket és gyűlöletünket, továbbá világszerte felgyorsítsa az autokraták és diktátorok felemelkedését.

Erre találtam ki azt a kifejezést, hogy „a demokrácia halála, ezer vágással”. Azok a platformok, amelyek a számunkra szükséges híreket szállítják, hazugságokat terjesztenek, a tények rovására. Már 2018-ban tanulmányok bizonyították, hogy a hazugságok, haraggal és gyűlölettel átitatva, gyorsabban és messzebbre érnek el a tényeknél.[2] Tények nélkül nincs igazság, igazság nélkül nincs bizalom; e három nélkül pedig nincs közös valóságunk, és a demokrácia, ahogy azt eddig ismertük – minden értelmes emberi törekvéssel együtt – halott.

Gyorsan kell cselekednünk, mielőtt ez bekövetkezik. E könyvben ezt vezetem fel: nemcsak az újságírás és a technológia értékeit és elveit kutatom, hanem azt a fajta kollektív cselekvést is, amely a tényekért vívott csatához kell. Ez a felfedezőút nagyon személyes – emiatt van minden fejezetnek egy mikro- és egy makrorétege is: személyes tanulság és átfogó kép. Láthatják majd egyszerű eszményeimet, melyek idővel ösztönössé váló, mégis átgondolt döntéseimet vezérelték, ahogy tapasztalataim a múlt jelen pillanatában egymásra rétegződtek.

2021-ben én voltam az egyike annak a két újságírónak, akiket Nobel-békedíjjal tüntettek ki. Ezt a díjat utoljára 1935-ben ítélték oda újságírónak, mégpedig egy német riporternek, Carl von Ossietzkynek, aki azonban nem tudta átvenni, mert már egy náci koncentrációs tábor foglya volt. A norvég Nobel-bizottság azzal, hogy nekem és az orosz Dmitrij Muratovnak ítélte a díjat, azt jelezte a világnak, hogy egy hasonló történelmi pillanatban vagyunk, amikor a demokrácia léte újfent veszélybe került. A Nobel-díj átvételekor tartott beszédemben[3] azt mondtam, hogy egy láthatatlan atombomba robbant fel az információs ökoszisztémánkban, amikor a technológiai platformok lehetőséget adtak a geopolitikai hatalmaknak, hogy egyenként manipuláljanak bennünket.

A Nobel-díj-átadó ceremónia után mindössze négy hónappal Oroszország megtámadta Ukrajnát, azzal a metanarratívával, amelynek magvait már 2014 óta hintik az online propagandán keresztül, amikor Putyin megszállta és elcsatolta Ukrajnától a Krím félszigetet, és felállított ott egy bábkormányt. Mi volt a taktika? A tények elfojtása és hazugságokkal helyettesítése. Az oroszok olcsó digitális hadseregükkel először kíméletlenül megtámadták a tényeket, eltörölve az igazságot, és az elnémított narratívát kicserélték a sajátjukra – mégpedig arra, hogy a Krím félsziget önszántából fogadta el az orosz irányítást. Az oroszok hamis online profilokat hoztak létre, bot-hadseregeket vetettek be, és kihasználták a közösségimédia-platformok sebezhetőségét, hogy félrevezessék az embereket. Az amerikai kézben lévő platformoknak, amelyek a világ új információs kapuőrei lettek, e tevékenységek még több aktivitást, tehát még több pénzt hoztak. A kapuőrök céljai és a dezinformációs műveletek összehangolódtak.

Ez volt az első alkalom, hogy felfigyeltünk az információs hadviselési taktikákra, amelyeket nem sokkal később az egész világon bevetettek. Nyolc év múlva, 2022. február 24-én, ugyanazokat a technikákat és metanarratívákat alkalmazva, amelyeket a Krím bekebelezésekor elhintett, Vlagyimir Putyin megtámadta Ukrajnát, és egy részét elfoglalta. A dezinformáció, alulról felfelé és felülről lefelé, így képes egy teljesen új valóságot gyártani.

Alig három hónap múlva a Fülöp-szigeteken is bekövetkezett a katasztrófa. A 2022. május 9-i választásokon a hazám arról szavazott, hogy ki legyen Duterte utódja. Az elnökségért tíz jelölt indult, de csak kettő számított esélyesnek: az elnökhelyettes, egyben ellenzéki vezető, Leni Robredo, illetve Ferdinand Marcos Jr., az egykori diktátor, Ferdinand Marcos fia – azé a Marcosé, aki 21 éven át birtokolta a hatalmat, és 1972-ben hadiállapotot hirdetett. Mint az első kleptokratát, azzal vádolták, hogy 10 milliárd dollárt lopott el a népétől, míg 1986-ban a Néphatalom felkelése el nem söpörte az uralmát.

Marcos Jr. hamarosan fölényes vezetést szerzett, és ez nem is változott.[4] Este 20:37-re, amikorra a szavazókörök 46,9 százaléka jelentette az eredményeket, Marcos 15,3 millió, Robredo viszont csak 7,3 millió voksot kapott. Este 20:53-kor, 53,5 százalékos feldolgozottság mellett Marcos 17,5, Robredo 8,3 millió szavazattal állt; 21 órakor pedig 18,98, illetve 8,98 millióval.

Így végződik hát – mondtam magamnak aznap este. A választás állatorvosi lónak bizonyult a dezinformáció és a közösségi médiában folyamatosan zajló információs műveletek hatása szempontjából: 2014-ről 2022-re Marcos apja páriából hőssé vált, és a család nevét és tetteit tisztára mosták. A dezinformációs hálózatok, amelyek a szemünk láttára segítettek megváltoztatni a történelmet, nemcsak a Fülöp-szigetekről indultak ki, hanem globális hálózatokat is magukba foglaltak, mint például azt a Kínából indított hálózatot, amelyet 2020-ban a Facebook eltávolított.[5]

Először a Nobel-békedíj-átadón 2021 végén tartott beszédemben, majd azóta számos alkalommal elmondtam: bárki is nyer a választáson, az nemcsak a jövőnket, hanem a múltunkat is meghatározza. Tisztességes tények nélkül nincsenek tisztességes választások.

A tények veszítettek. A történelem veszített. Marcos nyert.

Ha összehasonlítom magamat azokkal, akik száműzetésben bujkálnak, vagy börtönben ülnek, szerencsés vagyok. Az újságírót csak az védi meg, ha rávilágít az igazságra, vagy lerántja a leplet a hazugságról – és erre nekem még mindig lehetőségem van. Közben a világ kormányai hány újságírót, aktivistát, politikust és egyszerű állampolgárt üldöznek büntetlenül, akik nincsenek a reflektorfényben, és nem kapnak támogatást? E kormányok cinkosa a technológia, információs ökoszisztémánk csendes nukleáris holokausztja. Ennek következményeit ugyanúgy kell kezelnünk, mint a II. világháború pusztításáét: olyan egyezményeket kell kötnünk, mint az Emberi jogok egyetemes nyilatkozata, és olyan intézményeket létrehoznunk, mint a NATO és az ENSZ. Ma új globális intézményekre van szükség, és arra, hogy kihangsúlyozzuk azokat az értékeket, amelyeket becsben tartunk.

Most, hogy itt állunk, egykori világunk romjain, előrelátásra és bátorságra van szükségünk ahhoz, hogy képesek legyünk elképzelni és létrehozni leendő világunkat, amely együtt érzőbb, egyenlőbb és fenntarthatóbb lesz, mint a régi. Egy olyan világ, amely védett a fasisztáktól és a zsarnokoktól.

Ez az én utam, hogy ezt megtegyem, de önnek is van dolga, kedves olvasóm.

A demokrácia törékeny dolog. Minden egyes eleméért meg kell harcolnunk, minden törvényért, minden biztosítékért, minden intézményért, minden hírért. Jól tudjuk, milyen veszélyes lehet akár a legkisebb vágás is. Ezért mondom mindannyiunknak: tartani kell a frontot!

És ezt kell sok nyugati embernek, akinek a demokrácia természetesnek tűnik, tőlünk megtanulnia. Ez a könyv azoknak íródott, akik talán adottnak veszik a demokráciát, egy olyan ember tollából, aki sose venné annak.

Az, hogy mit teszünk a múltnak ebben a jelen pillanatában, amikor az emlékeinket egyik percről a másikra könnyedén átírhatják, nagyon is számít. Kérem, önök is tegyék fel maguknak azt a kérdést, amelyet én is mindennap felteszek a csapatomnak és magamnak: „Én mit vagyok hajlandó feláldozni az igazságért?”

ELSŐ RÉSZ

Hazatérés

A hatalom, a sajtó és a Fülöp-szigetek

1963–2004

1. FEJEZET

Az aranyszabály

Válaszd a tanulást!

Iskolai fénykép, St. Scholastica katolikus lányiskola, harmadik osztály, 1973

Addig nem tudod, ki vagy, amíg nem kell megharcolnod érte.

De vajon hogyan döntesz arról, hogy miért harcolj? Ez nem mindig a te döntésed. Van, hogy csak belesodor az élet, mert a múltbéli választásaid apránként odavezetnek.

Ha szerencséd van, hamar ráeszmélsz, hogy minden meghozott döntésed válasz arra a bizonyos kérdésre, amelyen mindnyájan rágódunk: miképpen adjunk értelmet az életünknek?

Ez az értelem nem olyasvalami, amibe csak úgy belebotlunk, és nem is hullik az ölünkbe, hanem fokozatosan építgetjük minden egyes választásunkkal és elköteleződésünkkel, az emberekkel, akiket szeretünk, és az értékekkel, amelyeket tisztelünk.

A saját életemben tízesztendős szakaszokat látok. Amikor tízéves lettem, az életem gyökeresen megváltozott. A rákövetkező évtized a felfedezésről és a kísérletezésről szólt; a húszas éveim a választásokról: mit csináljak az egyetem után, hol éljek, kinek dolgozzak, kit és hogyan szeressek; a harmincas éveim pedig a szakmai tudás elsajátításáról a hivatásom, az újságírás területén, amelynek az igazság keresése kimondatlanul is mindig a része volt. A kemény munka lett a jelszavam, mert ez volt az egyetlen, amiről tudtam, hogy én magam irányíthatom.

Aztán jöttek a negyvenes éveim, az a bizonyos „világ császára” korszak. Ekkor járt le a saját magam által kitűzött határidő is, hogy végre otthont válasszak, ami a Fülöp-szigetek lett. Az ötvenes éveim önmagam újrakitalálásáról és az aktivizmusról szóltak. Kiálltam azokért a dolgokért, amelyekben mélyen hiszek. Ezt az utolsó évtizedet hívhatjuk talán „előbújásnak” is, amikor hadat üzentem a gyilkosságoknak, a hatalommal való arcátlan visszaéléseknek és a technológiai iparág sötét oldalának. Előbújtam, felvállalva a politikai nézeteimet és a szexualitásomat.

1963. október 2-án, egy kis faházban születtem a Manilához tartozó Pasay városában, a Fülöp-szigeteken. A hatalmas szigetvilág sokféle nyelvét és kultúráját a katolikus egyház tartja össze. Az ország egykor feudális társadalom volt, uralkodó oligarchái a több évszázados spanyol gyarmati uralom alatt kapták földjeiket. 1898-ban, mikor véget ért a spanyol–amerikai háború, a párizsi egyezmény előírta Spanyolországnak, hogy a Fülöp-szigeteket adja át az Egyesült Államoknak. A filippínók szerint rá egy évre tört ki a háború a Fülöp-szigetek és az USA között, ám ez az amerikai történelemkönyvekben sokáig csak lábjegyzetként, mint „zendülés” szerepelt.[1]

Mindez az Egyesült Államok „isteni küldetést” teljesítő telepes mozgalma idején történt. Rudyard Kipling eredetileg Viktória királynőnek írta híres imperialista versét, a fehér ember terhét, de 1899-ban átfogalmazta, arra ösztönzendő az amerikaiakat, hogy vegyék át a Fülöp-szigetek kormányzását. Ők ezt meg is tették, egészen 1935-ig, amikor is a Fülöp-szigetek önkormányzó nemzetközösséggé vált. Alkotmánya, amelyet Franklin D. Roosevelt amerikai elnöknek kellett jóváhagynia, gyakorlatilag az amerikai alkotmány másolata volt.

1964-ben, amikor egyéves voltam, anyám, Hermelina pedig a húgommal, Mary Jane-nel volt várandós, apám, a húszéves Manuel Phil Aycardo autóbalesetben meghalt.

Miután anyám elhozott bennünket az apám családjától, egy félkész házban laktunk a húgommal, anyámmal és a dédnagymamámmal, aki általában bűzlött az alkoholtól, de gondoskodott rólunk. Annyira szegények voltunk, hogy sóval kellett fogat mosnunk, és folyton aggódtunk, hogy jut-e aznapra betevő falat. Majd kibújtunk az bőrünkből örömünkben, ha anyám a Munkaügyi Minisztériumban viselt sárga egyenruhájában, a fizetésnapján egy KFC-s dobozzal tért haza.

Ötéves koromban a családi viszály kiújult, és anyám az Egyesült Államokba költözött, az anyjához, aki nemrég telepedett le New Yorkban. Anyám huszonöt éves volt, amikor 1969. április 28-án a gépe leszállt San Franciscóban.

Ekkor a húgommal az apám szüleihez kerültünk, a Manila agglomerációjában lévő Quezon Citybe, a Times Streetre. Csendes, szerény környék volt, az úttól távolabb fekvő házakkal, melyekben középosztálybeli családok laktak.

Apai nagyanyám, Rosario Sunico mélyen vallásos volt, és segített kialakítani az értékrendemet. Mesélt nekem apámról: fiatal, intelligens, képzett zongorista volt, aki zenészcsaládból származott. Megtanított arra, hogy keményen dolgozzak az iskolában, és a késleltetett kielégülés gondolkodásmódját sulykolta belém: az iskolai zsebpénzemből félretett érméket egy üvegbe tettem, amit néztünk, ahogy megtelik. Megpróbálta formálni a felfogásomat is: azt mondta, hogy az anyám nem volt jó, és hogy prostituáltnak ment az Egyesült Államokba.

Ez épp elég volt ahhoz, hogy kellőképpen összezavarjon egy kislányt, főleg anyám rendszertelen hazalátogatásai alatt. Évente legalább egyszer nálunk volt, és ilyenkor minden a feje tetejére állt. Bármilyen kicsi is voltam, tisztán éreztem az anyám és nagyanyám közti feszültséget, egyfajta rivalizálást, ahol nekem folyton valamelyikük pártjára kellett állnom.

Fekete-fehér emlékek cikáznak a fejemben. Hét- vagy nyolcéves lehettem, a kanapén ültem az anyámmal és a húgommal. Anyám nagyobb volt, mint a valóságban. Filigrán és gyönyörű volt, folyton nevetett, gyöngyöző kacajjal. Egyik emlékemben a húgomhoz beszélt, nekem pedig eszembe jutott egy új szó, amellyel fel akartam vágni előtte. Vártam az alkalmas pillanatot, hogy közbeszólhassak.

– Elképesztő! – kurjantottam. Egy pillanatra csend lett, majd anyám felkacagott, és megölelt.

A St. Scholastica katolikus lányiskolában tanultam, amelyet német bencés apácák alapítottak és vezettek. Egy gyorsított tempójú, kísérleti osztályba jártam. Az osztálytársaimmal kitűnően vizsgáztunk, tehát „okosabbak” voltunk a többieknél. Legalábbis Nyunyó Macaraiggel, az egyik barátnőmmel mi így véltük, és sokat nevettünk ezen.

Aztán egy nap mindennek vége lett, amikor anyám elrabolt engem és a húgomat az iskolából.

Ez a nap is ugyanúgy indult, mint a többi. Amikor beléptem az osztályterembe, az ablakon vakító napfény özönlött be. Letettem az iskolatáskám a földre, és felemeltem a padom fedelét. Egyszer csak egy hang a nevemen szólított:

– Mary Ann!

Csak a családomban hívtak így, lerövidítve a két nevemet, a Mariát és az Angelitát. Döbbenten fordultam hátra – a terem elején ott állt anyám, az igazgatónővel, Gracia nővérrel. Odajöttek a padomhoz, és segítettek mindent visszapakolni a táskámba. Amikor kiléptem a teremből, visszanéztem, és láttam, hogy az összes barátom tátott szájjal bámul utánam.

Aztán a húgom terméhez sétáltunk. Már kint várt anyám testvérével, Mencie Millonadóval és egy másik tanító apácával. Amint meglátta anyánkat, Mary Jane odaszaladt hozzá, és átölelte. Addigra már csak mi voltunk a folyosón; Mary Jane és anya is sírt. Aztán hallottam, amint anyám azt motyogja az orra alatt, hogy elvisz minket Amerikába.

Emlékszem rá, hogy körbenéztem az iskolában, ösztönösen sejtve, hogy már semmi sem lesz olyan, mint régen. Az ilyen pillanatokban az ember fogódzókat keres – az enyém a könyvtári könyv volt a táskámban, amelynek kölcsönzési ideje másnap járt le.

Ahogy a kapu felé mentünk, ezt megemlítettem az anyámnak. Azt felelte, hogy majd később visszahozzuk.

Aztán beszálltunk a járda mellett parkoló autóba. Amint elhelyezkedtünk, anyám bemutatott minket az anyósülésen ülő férfinak:

– Mary Ann, Mary Jane, ő az új apukátok.

Minden egy pillanat alatt meg tud változni.

Soha nem mentem vissza sem a nagyszüleim házába, sem az iskolába. Egyik nap még ezek jelentették a világomat, másik nap már nem. Az ajtó, amely ebbe a világba nyílt, örökre bezárult, s egy új valóság tárult ki. Tízéves voltam.

Két héten belül a Northwest légitársaság gépén ültünk, amely Alaszkában leszállt tankolni. 1973. december 5-e volt. Ahogy kifelé bámultam a repülő ablakán, megígértem magamnak, hogy emlékezni fogok a dátumra. Mary Jane-nel akkor láttunk először havat.

Sötét és dermesztően hideg volt, amikor földet értünk New Yorkban, a John F. Kennedy Nemzetközi Repülőtéren. Ilyen hideget még sohasem éreztem. A mostohaapám megfogta a bőröndjeinket. Még mindig tanakodtam, hogy miként szólítsam – hiába mondta anyám, hogy hívjuk apának, Mencie nénikém pedig, hogy „próbáljátok meg a Ressa papát”. Még Manilában voltunk, amikor valaki megkérte, hogy hadd csináljon vele egy fényképet. „Összetévesztik Elvis Presley-vel” – suttogta oda anya.

A reptéri parkolóban bekászálódtunk egy sötétkék bogárhátú Volkswagenbe. A húgommal most először ültünk fűtött autóban. Nagyjából másfél órán át utaztunk dél felé, majd azután, hogy a világ másik végéből több mint huszonnégy órával korábban elindultunk, megérkeztünk az úti célunkhoz, amely egy külvárosi ház volt a New Jersey államban lévő Toms Riverben. Miközben kipakoltuk a csomagjainkat, csináltam egy tökéletes lábnyomot a kocsibehajtón lévő puha hóban. Aztán a húgommal együtt beléptünk az új otthonunkba. A szüleim később elmagyarázták, hogy újdonsült apám kérvényezte az örökbefogadásunkat, és így hivatalosan Ressára változtatták a vezetéknevünket.

Az országban, amelyet magam mögött hagytam, eluralkodott a káosz. Bő egy évvel korábban, 1972. szeptember 21-én Ferdinand Marcos elnök hadiállapotot rendelt el, és betiltotta a legnagyobb televíziós csatornát, az ABS-CBN-t, amely mindig is a legjelentősebb médiahatalommal bírt. Marcos egyszemélyi uralma új fejezetet nyitott a Fülöp-szigetek történelmében, amelyet addig túlnyomórészt az USA formált. „A területi hódítás a Fülöp-szigeteken kezdődött és ért véget – írta Stanley Karnow korszakalkotó könyvében, melynek címe: In Our Image: America’s Empire in the Philippines (Tükörképünk. Az amerikai birodalom a Fülöp-szigeteken). – Az amerikaiak elmulasztottak felépíteni egy hatékony és pártatlan államapparátust… ezért az emberek a hivatalok helyett a politikusokhoz fordultak, ha segítségre volt szükségük, ami a klientelizmus és a korrupció megerősödését vonta maga után.”[2]

A feudális klientelizmus és a burjánzó korrupció később sem tűnt el a Fülöp-szigetekről. Marcos, akit először 1965-ben, súlyos gazdasági problémák közepette került hatalomra, lett az első filippínó elnök, aki két ciklusra is újraválasztottak. Kampányát a nacionalizmusra és az Egyesült Államoktól való függetlenségre építette.

Miután Marcos kihirdette a hadiállapotot, a kongresszus ratifikálta az 1973-as alkotmányt, amely ugyan még mindig az amerikai alkotmány mintájára készült, de már olyan módosításokkal, melyek biztosították Marcos hatalmát. Ezt később a Legfelsőbb Bíróság jóváhagyta, lehetővé téve Marcos számára, hogy „törvényesen” megszilárdítsa és kezében tartsa a hatalmat a következő 14 évben, azokban az években, amelyeket én az Egyesült Államokban, egy számomra új valóságban töltöttem.

A családunk hitt Amerikában. Ha az ember elég keményen dolgozik, rendesen fizeti az adóját, akkor megkapja, amit megérdemel. A világ igazságos – a társadalmi szerződés hallgatólagosan ezt ígérte. A szüleim a saját bőrükön tapasztalták meg, ahogy ez a szerződés az évtizedek során lassan erodálódik. Jól tudom, hogy mit tesz az emberekkel, amikor az ígéreteket megszegik; hogy nő a bizonytalanság és a félelem, mennyire átverve érzik magukat azok, akik keményen dolgoztak, és betartották a szabályokat. Ha ezt még megspékeljük a közösségi médiával és a dezinformációs műveletekkel, ahol ezeket a csalódott embereket célozzák meg, ők el fogják hinni a hazugságokat.

Peter Ames Ressa New Yorkban született, második generációs olasz amerikaiként. Tizenhat évesen abbahagyta a tanulást, hogy segítsen a családnak a megélhetésben, és futárként dolgozott a Brown Brothers Harriman & Co. befektetési banknál, ahol szívós munkával feltornázta magát a ranglétrán. A nagyszámítógépek vezető informatikai menedzsereként dolgozott, majd az IBM-től vonult nyugdíjba. A kemény munka lendítette előre, valamint hihetetlen memóriája, amellyel a legapróbb részletekre is emlékezett.

Anyámmal úgy találkoztak, hogy New York egyik utcáján egymásba ütköztek (szó szerint). Nagyjából két évig jártak, majd 1972-ben összeházasodtak, és egy évre rá megszületett a húgom, Michelle. Mindössze egy héttel később megkérték Annie nénikémet, hogy vigyázzon a kisbabájukra, ők pedig felültek egy gépre, hogy elhozzanak engem és Mary Jane-t Manilából. Anyámnak ez egyszerre volt küzdelmes és győzedelmes utazás.

Peter és Hermelina feltűnő pár voltak, és ezzel minden gyerekük tisztában volt; mintha állandóan reflektorfényben éltek volna. Azokban az években én is a keményen dolgozó és elbűvölő külsejű szüleim szemüvegén keresztül láttam Amerikát: napkelte előtt hagyták el a házat, majd két órát utaztak a New York-i munkahelyükre, és sötétedés után értek haza. Egyfolytában dolgoztak.

Anyám, hogy spóroljanak, ruhákat varrt nekünk, de aztán rájött, hogy a megspórolt pénzhez képest befektetett idő nem éri meg. Mikor megszületett az öcsém, ifjabb Peter Ames, majd a legkisebb húgom, Nicole, minden augusztusban én mentem elöl anyám után a tanévkezdési bevásárló körutakon, toltam a bevásárlókocsit a Grand Union, a Sears és más diszkontáruházakban. Tudtam, hogy csak a legolcsóbb ruhákat és cipőket választhatom.

Peter Ressa és Hermelina Delfin randevúja a Szabadság-szobornál 1971-ben

Ebben az időszakban apámnak a cége fizette a tanulmányait, lehetővé téve neki, hogy leérettségizzen. Amikor én gimnazista voltam, ő esténként főiskolára járt. Csak később döbbentem rá, hogy a szüleim mekkora áldozatot hoztak a gyerekeik boldogulásáért. Azt akarták, hogy jó életünk legyen, és jó iskolákba járhassunk – és ez így is történt.

Jegyzetek

Bevezető: A láthatatlan atombomba

[1] Howard Johnson és Christopher Giles, „Philippines Drug War: Do We Know How Many Have Died?”, BBC, November 12, 2019, https://www.bbc.com/news/world-asia-50236481.

[2] Peter Dizikes, „Study: On Twitter, False News Travels Faster than True Stories”, MIT News, March 8, 2018, https://news.mit.edu/2018/study-twitter-false-news-travels-faster-true-stories-0308.

[3] „Maria Ressa, Nobel lecture”, https://www.nobelprize.org/prizes/peace/2021/ressa/lecture/.

[4] „2022 National Results”, Rappler, https://ph.rappler.com/elections/2022/races/president-vice-president/results.

[5] Ben Nimmo, C. Shawn Eib, Léa Ronzaud, „Operation Naval Gazing”, Graphika, September 22, 2020, https://graphika.com/reports/operation-naval-gazing.

Első rész
Hazatérés

1. fejezet: Az aranyszabály

[1] A Fülöp-szigeteken az amerikai támaszpontok újratárgyalták a feltételeiket, miután a nacionalisták 1992-ben nem engedélyezték a meghosszabításukat. 1999-ben az amerikai Kongresszusi Könyvár a „zendülést” „a Fülöp-szigetek és Amerika közti háborúra” változtatta.

[2] Stanley Karnow, In Our Image: America’s Empire in the Philippines (New York: Ballantine, 1990), p. 18.