Lángra lobbant

rózsa

Ruby Saw

Ruby Saw

Lángra lobbant rózsa
Novella

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Pixabay

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-091-3

ISBN Mobi: 978-963-586-092-0

Book Dreams Kiadó

2022

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Active Child – Cruel World

Mahmut Orhan – Schhh feat. Irina Rimes (Mert Oksuz Remix)

Music for the Anti Hero – Dancing With Flames

Nathan Wagner – Trauma

Tommee Profitt feat. Fleurie – Remembrance

Tommee Profitt feat. Fleurie – Shallow

Sinego, CØDE – NADA (feat. Leonardo La Croix)

Elley Duhé – Love Me Hard

Elley Duhé – Middle Of The Night

,,Az árnyékok fölém hajoltak, a kezem remegett. Megérintettem az arcát, éreztem a fájdalmát. A tűz feléledt, a szívem megolvadt, csak olvad.”

Ruby Saw

Első rész

Rose

1. fejezet

Az embereknek fogalmuk sincs egymás érzéseiről. Az együttérzés szép dolog, de valóban tudod, hogy min ment keresztül a másik? Azért sajnálod, mert ezt kell tenned? Ezt láttad másoktól, ezt láttad a történelem során annyiszor? Valójában csak akkor tudsz együtt érezni valakivel, ha ugyanazon mész keresztül, de ennek az esélye igen csekély. Gondolkodj csak el ezen.

Senki sem tudta felfogni, hogy miért tette, amit tett. Egyszerűen elkönyvelték hidegvérű gyilkosnak, nem néztek a tettei mögé. Bedugták egy elmegyógyintézetbe, és kétszer ráfordították a cellájára a kulcsot.

Nem volt bolond!

Az az ember, akit léte során csak fájdalom, csalódás és bánat ér, nem tud teljes értékű életet élni. Neki bőven kijutott a rosszból. Az anyja egy mániákus hazudozó volt, aki sakkban tartotta, hitegette. Azt hitte, hogy örökre vele lesz majd, vigyáz rá. Tévedett.

Úgy születünk, hogy nem félünk szinte semmitől, egyedül a tűztől. Az a sok fóbia, mind-mind életünk során alakul ki. Benne egyetlen egy volt: az ismeretlentől való félelem. Monoton mindennapjait megszokta már, nem lázadt, csak tűrt csendben, de közben olyan volt a lelke, mint egy lufi, amibe vizet engednek. És csak engedik, csak engedik, amíg az ki nem pukkan.

Bántalmazták gyerekkorában, bántották felnőttként, bántották fizikálisan és mentálisan is. Kezdett gyengülni. Kezdett beletörődni, hogy ő így fog meghalni, egy folt lesz a világban. Egyetlen fekete folt. De a léggömb kipukkant...

Az igazság a szeme előtt volt, mégsem látta, egy álarc mögé bújt. Hiszen ez volt a munkája, minden nap álarcot viselt, ám azt sosem vette le. Ráégett a húsára, az elméjére, a lelkére. Táplálta a fájdalom, a csalódottság, a bizonytalanság.

Egyszer azonban megelégelte, megvédte magát. Gyilkolt, hogy ő maradhasson életben. Ezzel pedig szökőárat zúdított a városra. Közben rájött minden dologra azéletével kapcsolatban. Az anyja hazudott neki, az elméje hamis képeket gyártott, hogy élhetőbbnek érezze az életét. Letépte az álarcot.

Új személyiséget öltött magára. Mások gonosznak látták, de valójában az érzései tették őt azzá, ami. Egyáltalán nem rossz ember. Eszébe se jutna olyannak ártani, aki jó volt hozzá. Tudatában van a tetteinek, tudja, mi a jó, és mi a rossz. Nem beteg. Nincsen elváltozás az agyában. Neurotikus megbetegedésnek nyoma sincs, pszichésen egészséges. Most már. Csupán nem figyeltek rá eléggé, így történhetett az, hogy a hirtelen előtörő igazság átmenetileg megbolondította.

Példaképnek tekintik. Valójában harcos, aki annyi pofon, sérülés és harc után felállt, és tette tovább a dolgát. Nem tudom sajnálni, egy percig sem tudok együttérezni vele. Csodálom, amiért annyi minden után még most is, még így is élni akar.

***

Kinyitottam a kerítés ajtaját, majd kitártam, ezzel is jeleztem, hogy szabad az út. Sötét volt, a hold magasan ragyogott felettünk. Az udvari lámpák fényénél tökéletesen láttam az arcát, ami már nem volt megviselt. A szeme büszkén fürkészte a tekintetem. Ahogy ránéztem, erő költözött belém. Hangosan ciripeltek körülöttünk a tücskök, majd beszéd hangjait hallottam. Biccentettem, hogy ideje menni, és az erdő felé mutattam. Bólintott.

Úgy sétált el mellettem, hogy a karja az enyémhez ért. Átlépett a kapun, elindult, két lépés után megfordult, majd visszasétált elém. Beletúrt félhosszú, barna hajába, nagy levegőt vett. A szívem zakatolt, szinte hallottam ritmusát. Csak azt hallottam.

– Mit rózsának hívunk, bárhogy nevezzük, éppoly illatos – suttogta az arcomba. Beleremegtem a hangjába. – Jó vagy hozzám, Nancy, még visszajövök érted.

Lesütöttem a tekintetem, de ő a mutatóujját az államra tette, úgy emelte fel a fejemet, és a szemembe nézett.

– Köszönöm – felelte mosolyogva.

– Menj, kérlek! – sóhajtottam, és a kezére tettem az enyémet.

Csak bólintott, nem mondott semmit. Lassan leemelte a tenyerét az arcomról, elengedett, elindult.

Addig figyeltem, amíg el nem tűnt a sötétben, aztán becsuktam, és gondosan bezártam az elmegyógyintézet hátsó kijáratát. Visszaindultam a pihenőre. Már éppen léptem az épületbe, mikor hangos kiáltás vágta át a csendet. Visszhangzott a környék, minden beleremegett az éles nevetésbe.

Sosem volt beteg, a fájdalom tette ezt vele. Megszakadt a szíve. A világ is hamarosan bele fog remegni, mert elengedtem. Elengedtem Aiden Frasert...

2. fejezet

Hetek, hónapok teltek el, mióta kiengedtem a város szerinti pszichopatát. Nem volt az, persze, hogy nem. Én sziklaszilárdan hittem benne. Nem hallottam felőle, de érdekelt volna, hogy van, egyáltalán él-e még. A hírek csak arról harsogtak, hogy megszökött a felkelést szító bolond. Nem volt bolond! Egy összezavarodott ember volt, akit hatalmas trauma ért.

Mind feldolgozzuk valahogy a velünk történteket...

Este volt már. Nem vágytam semmire sem, csak egy forró fürdőre és egy kiadós alvásra. A tudat máris pihentetett, hogy másnap nem kellett dolgoznom. Kezdett már sok lenni a kétségbeesett sikoly, a rengeteg elnyújtott én nem vagyok beteg, de leginkább az illatokból volt elegem. A klór, a szappan és a mosópor egyvelegétől felfordult a gyomrom. Nővér voltam, így ennél cifrább dolgokat simán képes voltam elviselni, de ezek voltak az én kriptonitjaim. A boltban, ha megláttam az ominózus mosópor dobozát, már öklendeztem. Új munkahely után kellett volna néznem, akkor már teher volt a szanatóriumba járni. Nem akartam tovább szenvedő arcokat látni.

Miután elengedtem őt, teljesen más ember lettem. Úgy éreztem, hogy tettem valamit a jövőmért. A város vajmi kevéssé érdekelt, nem kötődtem hozzá, csak egy üres porhüvely volt, amit otthonomnak neveztem, ahol éltem érzelmek nélkül. Addig a napig...

Egy kis lakást bérletem a belvárosban. Szerettem, mert nekem bőven elég volt, és a fenntartása sem került sokba. Időbe telt, mire otthonossá varázsoltam, de nagyon büszke voltam a munkámra. Az ajtó előtt saját kezemmel fonott lábtörlő díszelgett, amibe mindig fájdalmas fintorral töröltem meg a cipőmet. A megszokott grimasz után a zárba dugtam a kulcsot, de az ajtó kinyílt. Rögtön elkaptam a kezemet, és vadul kutattam a táskámban a gázspray után. Levert a víz, aztán reszketni kezdtem az ijedtségtől, hogy betörtek hozzám. Egy darabig a küszöbön toporogtam, végül nagy levegőt vettem, és beléptem. De ahogy nyitottam az ajtót, úgy esett le az állam.

Lassan löktem be a mutatóujjammal, és piros szín bukkant elő alóla, aztán még egy objektum és egy újabb. Rózsaszirmok. Összevontam a szemöldököm, majd egyik lábammal beléptem.

– Hahó! Van itt valaki? – kérdeztem bizonytalanul, de azután jött csak a hidegzuhany. Gyertyák, mécsesek, még több rózsaszirom. Valaki biztosan eltévesztette a házszámot, gondoltam. – Ez nevetséges! – emeltem fel a hangomat, aztán átléptem a küszöböt, és becsaptam az ajtót, de a spray-t nem engedtem le. – Ki van itt, és mi ez a cirkusz? – vadul forgattam a szemem, kerestem a betörőt. Pillanatok alatt sikerült felhergelnem magam. Fixa ideám volt, hogy valaki gonosz tréfát űz velem. Már nem is féltem a betörőtől, úgy éreztem, ez egy rossz vicc. Beljebb mentem a nappaliba. – Bárki is van itt – a mondatot azonban nem tudtam befejezni, mert ismerős hang szólalt meg a hátam mögött:

– Mit rózsának hívunk mi, bárhogy nevezzük, éppoly illatos.

Kiesett a kezemből a spray, és hangos csattanással ért földet. Ahogy tudtam, megfordultam, de émelyítő vegyszerszagot éreztem, aztán nem emlékszem semmire.