MAGYAR LEGENDÁRIUM
Eredetiekből fordította: Tormay Cécile

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

AD LECTOREM

Kilencszázéves napok és éjszakák szent titkaiból jönnek felénk, nagy szűzi erdők lehajló, uszályos lombjai alatt.
Jön a király és jön az ő fia, és mögöttük jön a barát.
És mentől erősebben gondol rájuk népüknek a szíve, annál világosabban látszanak. Elfoszlik sok megfeledkezések vaksötétje, és Szent Márton szent Hegyén megjelenik az ősmonostor a pannon erdők között, s az esztergomi parton méltóságosan felemelkedik az ősi egyház, mint tündöklő Krisztusmutató a leboruló ország felett. Kinyílik a régi veszprémi völgy. A beéli remeteség körül széthajlik a bakonyi rengeteg. Megmutatkozik Alba Regia márvány bazilikája, s a legendák pécsi egyháza és a Vasas hegy gyökerei felett Pécsvárad ódon monostora. És napkeletnek, túl a vizeken, mint távol látomás, felkáprázik a marosmenti síkban Csanád fatornyos városa.
Az erdőn hosszan, háborítatlanul visszhangzik a fejszecsapás. Kis fatemplomokat ácsolnak fenn a halmokon. Egy monostor zörgetője magányosan neszel az elzárkózott vadonban. És éjszakánként az álomra hajlott nagy birodalomban csak templomi mécsek virrasztanak, talán csak egy-egy könyvíró barát előtt ég jámbor mécsvilág.
Ősi alapítólevelek, viaszpecsétes adományozó írások, törvénykönyvek, krónikák elvékonyult aranyló pergaménáin bizonnyal kötöttebbek, kétségtelenebbek és hitelesebbek a középkor adatai, de a könyvíró barátok legendáiban hitelesebb maga a középkor élete.
Amott adat az írás, emitt élet az írás, megmásíthatatlanul megóvott, majd ezer év előtti élet, melyből érintetlenül kihallatszik a hang, a szó, az öröm, a sóhajtás. Ide morajlik a királyt koronázó nép örömrivalgása az esztergomi dunai rév felől. Hallatszik szent Imre fiatal hangjának fájdalmas kiáltása a veszprémi egyház éjszakáján, és úttalan utakon Szent Gellért szekérkéjének a neszelése is, s a malom zörgése, melyet annak az asszonynak a keze hajtott, akiről először jegyezték fel e világon, hogy magyar éneket énekelt.
És hallatszik a király szava. A templomi homályból kihangzik Szent István hangja mikor a Boldogasszonynak oltalmába ajánlja Magyarországot.
A hagnok megrendítő hatalmából egyszerre rejtélyesen szinte már minden látszik is. Egyre tisztábban körvonalazódnak a szent és fejedelmi jelenések. A fejük tartása, az arcuk vágása. S mint messze mezők felett elszálló lepke, idelátszik a legendákból egy-egy régesrégi mosoly, egy lecsorduló régi könny, egy lassan író erős kéz az alapítólevelek és törvények pergaménáin, s a napsütésben felcsillanó vékony aranyfonál, mely a veszprémvölgyi csendben az ősi paláston hímez írást.
A legendák mécsvilága a király arcára hull. Ősi, fejedelmi vére és szép anyjának, a gyönyörű Saroltnak, a „fehér menyétnek” szépsége rajzolta a maga képmására a szent királyi arcot, melyben a lángész véste meg a homlok vonalát, s a krisztusi hit borította irgalmas szelíd ragyogását a nagy sötét szemek hallgatag ázsiai gőgje fölé. És a fia, mint karcsú ampulla, olyan nyúlánk, és a szeme, ki tudja, talán kék: császári vérből való anyja öröksége. S a barát, Csanád első püspöke, Magyarország szent vértanúja...
Gyönge testű, alacsony növésű, gyors mozdulatú hajdani velencei nemes. Sok önsanyargatástól és virrasztástól halvány, beesett az arca, de a hangja szép és lángoló, és akik hallják —, nézik őt. Nézi a király és a nép, és mondják: imé az ige fejedelme.
Azok a kegyes életű, névtelen barátok, akik a legendákat megírták, csak annyit írtak meg őróluk, amennyit belőlük monostorházuk ablakán át megláttak. Teljes nagyságuk és ősi hagyományoktól lázadó és új világosságoktól vakító roppant hátterük nem fért bele egészen a kicsiny monostorablakok látókörébe. De ami belefért és amit ők leírtak, az örökbecsű erőforrása a magyar életnek és az emberiségnek. Nagy küldetése fenséges hitét, ősi ereje tiszta önérzetét és fennamaradása bizodalmát merítheti belőle az ő népük, és áhítatot és intést meríthet az egész kereszténység.
Sohase feledje senki, hogy itt keleten, magyar volt a világnak első szent királya. Magyar lángész volt, aki a földnek e darabján megállította a nyughatatlan szenvedő örvénylést, és a hajszolt és hajszoló népözönlésnek háborgó vándorútjának kellős közepén állandó birodalmat és állandó egyensúlyt teremtett. Szent jobbjába emelten diadalmasan ő vitte Krisztus világosságát a sötét rémlátó kelet felé. A megkötött földön, több mint kilencszáz év óta viharral dacoló, ledönthetetlen templomot és várat ő teremtett egyetlen rövid emberi lét határain belül. Utat vágott a vadonba, mely ma is törvény. Intelmeket adott fiának, melyek ma is intelmei a kései fiaknak. És olyan lelki fegyvereket hagyott örökül népére, amelyekkel mindég akkor győz, ha elveszik tőle a csaták fegyvereit. Országa határaiban és fajának erkölcsi erejében pedig olyan bástyát hagyott az emberiségre, mely ha leomlik, romjai felett feltartahatlanul elönti Nyugatot a Kelet, és világrendjét mindenestől elnyeli.
És az alkotó Szent István emberfeletti alkotásának kapujában ott áll tulajdon fia, aki a tisztaság, a lemondás, az áldozat és szenvedés jegyében mintegy megváltotta a továbbhaladó magyar életet.
Szent Imre vére nem omlott ki a hitért, de a veszprémi éjszakán mégis lehajlott reá a pálmaág, mikor a nagy fogadalom percében ereiben örökre jövőtelenné lett a legszebb magyar vér, hogy népe számára örökre jelképpé váljék a legszebb magyar lélek, mely győzni tud a múlandó anyag felett. Benne a csaták és harcok mezőinek magyar hőse először vívja meg e földön kizárólagosan lélekben a csatát, és győz fegyveretelenül, mint ahogy a harcmezőn fegyveresen győztek fajának ősei és utódai.
Az Árpádok lángeszű óriásainak sora, mint roppant, lángoló hegylánc emelkedik ki népünk történetéből, s mint akár a Kárpátok óriásai a rónák felett, ott vannak ők mindennek a hátterében, ami voltunk, vagyunk és ami a végzetünk. E gránitóriások között áll a hallgatag fehér sziklaszál, aki más volt, mint a többi csúcs, és mégis közülük való, mégis hozzájuk tartozó.
Mert harcos Szent Imre is, a láthatatlan erő hallgatag hőse, kinek tisztasága nem a középkori monostoroknak árnyékában élő, bezárt aszkéta virág, hanem a szabad pusztai szelek napsütötte ősmagyar vitézségének megkeresztelkedett hősiessége.
Nincs emberi hit, még emberi eszmény sincs vértanúság nélkül, mert a földön csak az az eszme maradandó életű, amelyért van, aki meghalni tud. Szent Imrében a vér jövője halt meg a hitért. Belső áldozattal így pecsételte meg ő fajának a krisztusi hithez való hűségét. Megpecsételte láthatatlan vérrel, de mégis a magyar vérnek tanúságtevésével, mely fölött évszázadról évszázadra hangzik az Úrhoz szálló veszprémi kiáltás: Úr Isten... végezzed el Te kedvedet bennem! E kiáltás forrása felett megjelenik Szent Gellért képe és átvilágítja a rejtélyes veszprémi homályt.
A magyarok földjén Szent István építette az oltárt, Szent Imre tette rá az áldozatot, és Szent Gellért gyújtotta meg felette az örök tüzet.
Távol idegen országból, messze partokról a tenger felett, mint titokzatos Erőtől hajtott tiszta láng jött el Magyarországba a Szent Földre induló barát. Jött tengeri szelek zúgásában, akaratán kívül. Szállt vizeken, hegyek között, vad folyók sodra felett ismeretlen térségeken — a Duna völgyéig. És itt megállt a láng és a Szent Lélek erejéből a néki idegen népnek hirdetni tudta az Igét, s a másnyelvben születettek megértették őt. Ezért hajlították el a Szelek a tengeren hajójának irányát, ezért kellett eljönnie Szent István országába, hogy térítsen és tanítson, s mikor majd felindul a lázadás szelleme, a pogány diadalnak útját szent vérével ő torlaszolja el, ő, akit kiküldött az Úr, hogy Krisztus hitének vértanúja, de egy sokat vádolt népnek is a tanúja legyen. Beszédes szent tanúságtevője az ő pannonjainak, akiket szeretett, és annak a megrágalmazott magyar életnek, melynek vadsága már az ő idejében sem volt vadabb, mint a kor egyéb népeié, de jósága jobb volt, mint a többieké. Szent Adalbert, kinek családját kiirtották a csehek, s aki a poroszoknál vértanúságot szenvedett, a pogány magyar fejedelemnél és az ő népénél oltalmat és vendégszeretetet talált. Ilyen magyar életről tesz tanúságot Szent Gellért is, mialatt évről-évre bántatlanul jár a nép között, és útközben nem kémleli riadozón az elmaradozó erdők sűrűjét, de haladó szekérkéjén veszteg ülve, ismét és ismét nyugodalmasan olvasgatja a könyveit...
Elgondolkodón áll meg a legenda olvasója, s egy pillanatra úgy rémlik neki, hiszen még ma is találkozni lehet vele, végtelen, poros, forró, szegény magyar utakon, csak nem jut mindjárt az ember eszébe, hogy ő volt, aki mellettünk gomolygó porfelhőben zörgő szekérkén elhaladt.
Így, ilyen élőn látszik a kilencszáz év előtti élet a könyvíró barátok kicsiny monostorablakán át. Látszanak tájak, fatemplomok, erdők, apró klastromi oskolák. Az olvasó számára csak a legendaíró barátok nem látszanak. Velük csak az találkozik, aki a virító rubrumok tövén, betűvetések dűlőútján elindul, és szótól szóhoz mendegél, fordítgatván az ősszöveget. Ilyenkor, egy-egy fordulónál meg-megjelennek az eltakart arcú névtelen barátok, akik ájtatos középkori latin nyelvük mögé rejtőzötten, vonakodva fedik fel származásukat. És éppen ezért meri most fordítójuk róluk elmondani, hogy Szent István nagyobbik Legendájának írója német barát lehetett, kinek nyelve súlyos és ítélete szigorú, és aki Szent Abalbert nyomát követve valamelyik cseh bencés monostor kapuján át vette útját Magyarország felé.
Szent Imre herceg legendájának írója minden valószínűség szerint olasz származású volt, nem veszi észre a kor eseményeit, szentje sorsának csakis a misztikuma ihleti, s annyit ír meg, amennyit Imre herceg szentfénye megvilágít.
E kis Legendárium két legszebb legendáját azonban kétségtelenül magyar barátok írták. Az ő arcukra is árnyékot vet a felvont csuklya, de az árnyékból olvasás közben mégis magunkon érezzük a mély magyar tekintetet. És az írásokból nem egyszer irgalom szól, mikor magyar eltévelyedéseket kell megbocsátani. Szent Gellért elragadó legendájából is elődobban olykor a latin betűk alól a magyar szív, és mint a kisebbik Legenda „scriptora”, ennek a gyönyörű legendának az írója is felidézi a hátteret, és azt a magyar életet, mely mellett, mint távol idegen tájak mellett, sokszor szinte észrevétlenül haladnak el a nagyobbik Legenda és Szent Imre legendájának írói. És mégis az áhitat és a história szent forrásai ezek a legendák, minden keresztény magyar léleknek örök kincsei, mert bennük ők Hárman élnek, akiknek sorsába és küldetésébe beletükrözte az Istenség a maga szent titkának hármas képét.
Szálljanak az ő nyelvükön az ő legendáik és zengjék dicsőségüket, mint ahogy minden szó, még a legalázatosabb is, szárnyát bontva felfelé száll és énekel, ha róluk beszél.
És odafent, fenn magasan, mint egykor régen, Szent Gellért talán most is felnéz könyvéből, melyet újra és újra olvas, s ismét mondja, mint legendájában mondotta hű szerzetesének: Walther, hallod-é... És talán kérdni: ki az, ki kényszerít, hogy olvasásomat szüntessem? Walther pedig, mint hajdan régen, lehet, hogy megint mondja néki: egy asszony az, ki énekel, s annak a Gazdának a búzáját őrli, akinél mi szálláson vagyunk.
Ha így lenne, akkor e könyv fordítója úgy érezné, hogy talán mégis őrölt egy maroknyit annak a búzájából idelenn, akinél ők Hárman örök szálláson vannak odafenn...

Tormay Cecilia

S Z E N T G E L L É R T É L E T E

A Marosvári Szentegyház Püspökének
SZENT GELLÉRTNEK ÉLETE

A bécsi császári palotabeli könyvesház mondseei legendáriumából.

I. Gellért Venecce városában, nemes családnak palotájában született. Mikor pediglen ötödesztendős korában hideglelésben hánykódott, szülői fogadalommal felajánlották őt Szent György vértanúnak s elvitték annak monostorába, hol is meggyógyulván, felöltöztették a szerzetnek ruháiba.

Gellért veneccebeli nemzetségből, Venecce városában született, nemes családnak palotájában.1 Atyja, mert hogy a város egyéb tagjainak és minden lakosainak kedves és az ő kedvükre való volt, jó hírrel messze vidékeken elhíresedett. Vett pedig magának feleséget tulajdon ama városból, ki is jó erkölcsökkel ékesítve, szülőinek általa az úrnak félelmében neveltetett és ki alamizsnákkal és jó cselekedetekkel egyéb asszonyembereket felül haladott. Maga személyében, avagy más nemes kis-asszonyocskáknak általa az egyházaknak gyertyákat vagy lámpásokat és egyéb alamizsnákat naponként szolgáltatott. Atyja pediglen, mert hogy gazdag volt, meghivogatta az oltárospapokat és növendék papokat, barátait, szomszédait, kiket is ő asztalánál nagy fényesen vidámított. Némi napon pedig mondotta feleségének: „én asszonyom, légy nyugodalmas és imádkozzál Istenhez és szent Anyjához, hogy bennünket örökössel megajándékozzon”. Mert hogy ő sok napokon által méne gyermekeknek nélküle. Harmad esztendőnek forgása után tehát, boldog György vértanu napján befogadták a fiút, kit Istentől kértek. Miért is a keresztségben Györgynek nevezték. Drága volt pedig szülőinek, kiktől neveltetve, mikor ötöd esztendős lett, nagy hideglelésben kezde hánykódni. Mit is látván szülei felajánlották őt fogadalmi ajándékokkal együtt Szent György vértanunak, elvivén annak monostorába a gyermeket, hogy egészséget nyerjen az apátúrnak és a monostori atyafiaknak előtte.2 Mikor ő azoknak imádságaikra meggyógyult, felöltöztették a szerzetnek ruháiba. Minek utána pedig amaz atyafiaknak oskoláiban öt esztendőt eltöltött, mestere magában meggondolván ő éles elméjűségét, csodálta azt, mert a gyermek azokat, kik őt korban megelőzték, tudományban megelőzte.

II. A pápa parancsolatjára kereszttel jelölten indult a kereszténység az Úrnak sírjához. Ezeknek közötte volt Györgynek atyja is, ki ott kiérdemelte, hogy a Szent Földben eltemettessék. Györgynek anyja siralommal gyászolván férjét, kérte a monostor apátját, adassék fiának apja neve, ki is ettől fogva mondatott Gellértnek.

Történt pedig, hogy a pápa parancsolatjára mind az egész kereszténység kereszttel jelölten az Úrnak sírjához Jerusálembe menni készülődött, hogy ama szent helyért hadakozzék. Ezeknek közötte Györgynek atyja is Isten malasztjának oltalmával szerencsés utat lelvén, a szent helyre sértés nélkül elérkezett. Mikoron pedig a keresztények seregei ott imádságnak adták magukat és segedelmet vártak az égből, kiki ünnepi imádsággal szolgálván az Urat, a lakosoknak sokasága enenmaga erejében magát elbízva, a keresztények seregei ellen nem kisded szidalmakat vetett, bizakodván fegyvereinek vitézségében és Mahometnek segítségében, melynek általa a keresztény népeken győzelmet venni reményelt. Miért is történt, hogy a keresztények nyervén győzelmet, vigasságost tértek vissza, és Györgynek atyja, miképpen kívánta, mikor még otthon volt, kiérdemelte hogy a szent földben eltemettessék. Mikoron ez György anyjának tudnia adatott, ő sok időn át siralommal gyászolta férjét és menvén a felülmondott monostorba és siratván ama férfit, mondotta: „jaj nékem Gellért, kinek gondjaira bocsátottad most fiaidat?” Miért is kérve kérte a monostornak atyját, hogy fiának Györgynek is atyjának neve adassék, és eme naptól fogva mondatott a fiúnak neve Gellértnek.

III. Minekutána pediglen anyja örök békességben elnyugovék és Szent György monostorában eltemetteték, Gellért megvetvén mik e világból valók, felvétetett a barátoknak társaságába, kiknek utóbb lőn perjelük.

Anyja pedig, minek utána ifjabbik fiának, Rinetusnak feleséget vett, jó cselekedetekben bővelkedve békességben elnyugovék és eltemetteték a felülmondott monostorban. Gellért tehát ama monostorban lakozván, inkább Istenhez ragaszkodott, mint sem a hívságokhoz. Miért is megvetve mindeneket mik e világból valók, a szerzetesi állapotot, melyet vállalt és a fogadalmat, melyet Istennek tett, teljesíteni szorgalmatost iparkodott. A fogadalmas testvéreknek társaságába felvétetvén, mindenekben, miket is az apátúr néki meghagyott, késedelem nélkül engedelmességet mutatott. Mikoron pediglen előrehaladottabb kornak idejébe elérkezett, mindeneknek kedvére való volt, hogy ő a perjel tisztjébe emeltessék. Melyben, mert hogy megfeddés nélkül forgolódott, lőn példája egyéb szerzetes atyafiaknak a regulának szerinte való fegyelemben. Mert az alázatosságnak nyolcadik fokát, mely tanítja, hogy szerzetesi életet kell választani, ő nemcsak erkölcseiben gyakorolta, hanem amennyire gyóntató atyjának engedelme néki engedte és az igazaknak példái intették, sietséggel sietett azt beteljesíteni.

IV. Miképpen sanyargatta magát Gellért, figyelmeztetvén az apostolok tanítására és miképpen küldetett át tanulásra Bononiába, honnan ötödévben megtérvén, magával hozta a tudományoknak könyveit.

Mert minden időben ünnepeknek és vasárnapoknak kívüle, mikor is a hajnali zsolozsma, vagy egyéb közös ájtatosságoknak énekei és leckéi szokás szerint hosszasabban kinyujtattak, keserves szegesövet viselt, és miközben ebben állhatatost megmaradva sanyargatta magát, a rendnek reá ruházott tisztségeit soha el nem hanyagolta. Ennek okáért, mikoron is a próféták igéire és az igazhitű apostoloknak beszédeire figyelmezett, szorgalmatost vizsgálta azoknak tanításait. Soha senki sem látta őt bőszavúnak, vagy henyélőnek, vagy ittasnak, vagy pediglen, hogy hallgatóan az igazságot valaha is hallgatással elrejtette volna. Mert azt mondotta: „jobb háborkodni, mint sem az igazságot hallgatás alá rejtve eltapodni”. Hanemha valamikor is láthattad őt háborkodni, legottan magába szállott. És ezenképpen bizonyos ideig megmaradott a monostorban, tanulásba bocsátkozván mind ama napokon, melyeken e világnak terhét hordozta. Némi napon, mikor is apátura Villermos a gyülekezetben jelen volt, mondotta: „én drágalátos testvéreim, szükséges, hogy közületek némelyeket, kiket alkalmatosabbaknak találtok a tudomány gyümölcseinek elnyerésére, tanulásra által küldjünk, hogy a mi atyánknak, szent Benedeknek rendje a szabad tudományokban kárt ne valljon.” Kedvére volt pedig eme beszéd az atyafiaknak, és kiválasztották Gellértet és Sirdiánust, kiket, adván nékik a költségeknek szükségeseit, által küldöttek Bononiába,3 hol is megjegyezni méltóan és jelesen a grammatikának, philosophiának, muzsikának és decretumoknak tudományaiban és minden szabad tudományoknak mesterségében taníttatván, végezetül ötöd évben vissza hivattak, magukkal hozván a tudományoknak könyveit.

V. A monostor atyjának halála után apátúrrá választatik Gellért mester, ki némi esztendőknek teltével Bethlehembe akarván elmenni, a tisztséget, mit is felvállalt, visszaadta. Zádriabeli kalmárok hajójára szállván, tengeri viharoknak miatta egy monostornál kikötöttek, hol is jelen volt Rasina úr, Szent Márton monostorának apátja, ki ellátást adván Gellértnek, tartóztatta őt a szentföldi úttól.

Minek utána tehát a monostornak atyja kimúlott a világból, Gellért mestert választották apátúrrá, kit is mikoron eme tisztség felvállalása ellen tusakodott, miképpen engedetlent megfeddették az atyafiak gyülekezetében, kiknek általa végezetül a monostornak atyjává rendeltetett, jóllehet akaratának kívüle. Amaz időben pedig, mikor is a felülmondott monostort igazgatta, magát Isten kegyelméből mind a testvéreknek példaképpen kimutatta. Tudni méltó mindeneket, miket az engedelmességnek ellene valóknak tartott, azonképpen ítélt, hogy azokat nem kell cselekednie. Némi esztendőknek utána pedig, melyekben a felülmondott monostornak előljárója volt, Bethlehembe, boldog Jeromos monostorába akarván elmenni,4 és látogatni akarván a szent helyet, melyet Krisztus ő jelenlétével dicsőített, a tisztséget, melyet felvállalt, igyekvék visszaadni. Mi is legott, mikoron a barátoknak tudtukra adatott, némelyeknek kedvére való volt, némelyeket pedig az atya távozása nehéz szomorkodásra és lelküknek búskodására indított. Annak utána útra kelt zádriabeli kalmároknak hajójára szállván,5kísérőivel együtt hajózni kezdének. Támadott pedig a tengeren az evezésnek nagy nehézsége ellenkező szeleknek és tengeri háborgásoknak miatta. Miért is néminemű monostornál kikötöttek. Lőn pedig, hogy tulajdon az időben jelenvaló volt ott Rasina úr, Szent Márton monostorának apátja,6 ki is Gellértnek valaha szíves barátja volt. Történt, hogy a szélvésznek miatta nem tudván tovább menni, kényszeríttettek mind az egész negyvennapos böjtben ama helyen vesztegelni, mit is Gellért úr nehezen viselt. Ő búsulását Rasina észbe vevén, ilyen beszédeket mondott: „ne okoljad Gellért úr utadnak rossz szerencséjét, mert Istennek akarata, hogy ezenképpen legyen, míglen is pedig nálam lész, néked és te kísérőidnek a ti táplálékotokat szolgáltatni fogom. De kérlek téged, hogy tudományodnak értelme szerint felelj nékem: mivel te Itáliában magister vagy és apátod Villermos azért küldött téged tanulásra, hogy testvéreidnek doctora lehess és azzá légy, onnan megtérve isteni gondviselésből apátúrrá tétettél, és te gyermekségedtől fogva mindeneknek kedvére való voltál, most pediglen ama felette tisztes helyet elhagyván és testvéreidet szomorúsággal teljesen magokra hagyván, ismeretlen néphez sietséggel miért sietsz? Volt-é csak valaki is ebben tanácsadód?” Ő pedig felelte: „senki”, mire Rasina: „ha senki, akkoron semmiképpen nem válik haszonra, ha pedig valaki, akkor hihetem, hogy némi foganatja lészen. Mert soha nem olvastuk, hogy néminemű klastromos atyafi ilyetén dologért Jerusálemet kereste volna, hanemha nem a kerengőző kóbor atyafiak közül valók. Mivelhogy emez út a világi hívőknek vagyon rendelve a szent földért való hadakozásnak miatta, a testvéreknek pedig egyéb út vagyon rendelve, mit kedvességtek jól ismer. Mert ott a keresztesek tartoznak viaskodni. Ott te jelenlétedben ócsárolni fogják a zsidók a mi Megváltónknak szülő Anyját, mit is hallanod semmiképpen nem lészen javadra. Ne gondoljad, hogy téged én megfeddeni akarnálak, hanem csak azért tanakodom véled, hogy reá vigyázz és elmélkedjél, ha vajjon jól cselekednél-é, avagy nem?” Ki is pironkodva mondotta: „Miképpen leend a mennyekben az akarat, azonképpen légyen”. Megemlékezvén amaz evangéliumi mondásról: „csak egy hajszál sem fog elveszni a ti fejetekről”.