Elsie Silver

Flawless
HIBÁTLAN

ELLENSÉGEKBŐL SZERELMESEK
– KISVÁROSI ROMÁNC

Kossuth Kiadó

Tartalom

1  Summer

2  Rhett

3  Summer

4  Rhett

5  Summer

6  Summer

7  Rhett

8  Summer

9  Rhett

10  Summer

11  Rhett

12  Rhett

13  Summer

14  Summer

15  Rhett

16  Summer

17  Rhett

18  Summer

19  Rhett

20  Summer

21  Rhett

22  Summer

23  Rhett

24  Summer

25  Rhett

26  Rhett

27  Summer

28  Summer

29  Summer

30  Rhett

31  Summer

32  Summer

33  Rhett

Epilógus  Summer

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Az igazat megvallva, magamnak írtam ezt a könyvet. Annak a lánynak, aki soha nem tudta igazán, mit kezdjen az életével, és annak a nőnek, aki végül kitalálta.

„Néha megragadjuk a pillanatot, és néha a pillanat ragad meg minket.”

GREGG LEVOY

1

Summer

„Na, van itt neked egy dühös sátánfajzat, Eaton!”

A hatalmas bika hátán ülő jóképű cowboy nevet, majd fogást vált a kötélen. Fekete szeme villog a képernyőn, sisakrácsa között jól látszanak kemény arcvonásai. „Minél jobban ugrálnak, én annál jobban örülök.”

Alig hallom, mit mondanak, mert a tömeg igencsak zajos a hatalmas arénában, és a zene is üvölt a háttérben. De a képernyő alján futó feliratban minden lényeges dolog benne van, amit máskülönben nem tudna az ember.

A karámra támaszkodó fiatalember felnevet, és megcsóválja a fejét. „Biztos az a sok tej, amit megiszol. A világhírű Rhett Eaton soha nem töri össze magát.”

A könnyen felismerhető cowboy vigyorog, hófehér fogai kivillannak a fekete sisak rácsai közül, borostyánszínű szeme kacsint. Elbűvölő a mosolya, amit jól ismerek, mert órákon át bámultam ragyogó, nyugodtabb változatát.

„Menj a francba, Theo! Tudod, hogy rohadtul utálom a tejet!”

Theo is vigyorog, majd kis akcentussal folytatja az ugratást:

„Cukin nézel ki azzal a kis bajusszal, amit a szád fölé festettél. Jól áll egy ilyen öreglegénynek is.”

A fiatalabb kacsint, és mindkét férfi felnevet, miközben Rhett módszeresen felfelé csúsztatja a kezét a kötélen.

„Inkább minden istenverte napon dobjon le a bika, mint hogy megigyam azt a szart!”

Csak a nevetésüket hallom, amikor apám megállítja a felvételt a nagy képernyőn. Nyaka és arca vörös az indulattól.

– Oké… – szólalok meg óvatosan, és megpróbálok rájönni, miért kellett emiatt a beszélgetés miatt azon nyomban berendelni a Hamilton Elite két friss alkalmazottját.

– Nem, nem oké. Ez a pasas a profi rodeó arca, aki épp most vesztette el a legnagyobb szponzorait. És ez még nem minden! Lesz rosszabb is! Nézd csak tovább!

Újra megnyomja a lejátszás gombot, szinte rácsap, mintha a gomb bármiről is tehetne. A képernyőn egy másik jelenet tűnik fel. Rhett kifelé sétál az arénából, egy vászontáska van a vállára vetve. A parkolóban gyalogol, a sisakja helyett most már cowboykalap van rajta. Egy vékony testalkatú, bő, sötét ruhába öltözött férfi szaporán lépked mögötte, és megpróbál lépést tartani a célpontjával. Őt egy operatőr követi.

Nem hiszem, hogy a paparazzók túl gyakran üldöznének rodeósokat, de Rhett Eaton neve az évek alatt mindenhol ismertté vált. Semmiképp sem nevezhető ugyan a tiszta erkölcs mintaképének, inkább a kemény, vad vidéki macsóság szimbólumának mondanám.

A riporter kicsit előreszökken, hogy mikrofonját Rhett orra alá dughassa.

„Rhett, hogyan kommentálná az önről keringő videót? Szeretne bocsánatot kérni?”

A cowboy összeszorítja a száját, és a kalapja karimája alá próbálja rejteni az arcát. Állkapcsán megfeszül egy izom, kidolgozott teste merevvé válik. Minden végtagján látszik a feszültség.

„No comment” – morogja összeszorított fogai közül.

„Ugyan már, mondjon valamit!”

A vékony alak kinyújtja a karját, és Rhett arcához nyomja a mikrofont. Erőszakoskodik, bár a férfi közölte, hogy nem akar beszélni.

„A rajongói megérdemelnek némi magyarázatot” – mondja a riporter tovább erősködve.

„Nem, nem így van” – morogja Rhett, és megpróbál eltávolodni a riportertől.

Miért gondolják ezek az emberek, hogy jár nekik a válasz, amikor lecsapnak valakire, aki amúgy a saját dolgával van éppen elfoglalva?

„Mit szólna egy bocsánatkéréshez?” – kérdezi a pasas.

És Rhett ekkor bevág neki egyet.

Az egész villámgyorsan történik, pislogva próbálom követni a remegő, forgó kameraképet.

A francba!

Másodpercek múlva azt látom, hogy a nyomulós paparazzo a földön fekszik, és az arcát fogja. Rhett szó nélkül, kezét rázogatva megy tovább.

A képernyőn egy hírolvasó tűnik fel, de mielőtt megtudnánk, mi a helyzet, apám kikapcsolja a tévét, és mérgesen felsóhajt:

– Utálom ezeket a hülye cowboyokat! Képtelenség kordában tartani őket! Nem akarok vele foglalkozni. Úgyhogy mindkettőtök szerencséjére a pozíció felszabadult.

Szinte fortyog a dühtől, de én nyugodtan hátradőlök. Apám hamar elveszíti a türelmét, ugyanakkor jellemzően gyorsan túljut a dolgokon. Mostanra elég immunis vagyok a hangulatváltozásaival szemben. Ha valaki nem tud ellenállni Kip Hamiltonnak, nem marad meg sokáig a Hamilton Elite-ben.

Szerencsém van, hogy egész életemben mást se tettem, mint megpróbáltam együtt élni ezzel, szóval ma már nem izgat. Úgy gondolok rá, mint a vonzereje részére, és nem veszem magamra. Nem rám dühös. Egyszerűen csak dühös.

– Hülyére melóztam magam, hogy ennek a falusi bunkónak szponzorokat szerezzek, olyanokat, akikről álmodni se mert volna! Erre most, hogy a karrierje vége felé jár, elcseszi az egészet!

Apám a képernyő előtt hadonászik.

– Van fogalmad, mennyit keresnek ezek a fickók azzal, hogy képesek felmászni egy dühös, egytonnás bikára, Summer?

– Nem, nincs.

Az az érzésem, hogy mindjárt megtudom. Farkasszemet nézek vele. Apámnak ugyanolyan fekete a szeme, mint nekem. A mellettem ülő másik gyakornok, Geoff, összehúzza magát.

– Több millió dollárt, ha olyan jók, mint ez a kretén!

Soha nem gondoltam volna, hogy ez ilyen nagy üzlet, de a jogi egyetemen erről nem tanultunk. Mindent tudok Rhett Eatonről, a rodeó szívdöglesztő sztárjáról, a tini lányok szíve csücskéről, de szinte semmit a sportról vagy az üzleti részről. Magamban csendben elmosolyodom, amikor eszembe jut, hogyan feküdtem úgy jó tíz éve én magam is az ágyamon a fényképét nézegetve.

Rhett egy kerítésre lép fel, és félig hátrafordulva néz a kamerába. Mögötte pusztaság, a lenyugvó nap meleg fénye világítja meg a jelenetet. Csábos mosoly játszik az ajkán, amit a viseltes cowboykalap részben eltakar, és a legjobb rész…, a legjobb részeket a Wrangler farmer takarja el.

Szóval, ja, nem sokat tudok a rodeóról. De azt tudom, hogy nagyon sok időt töltöttem annak a fényképnek a nézegetésével. És nem csak a fickó volt fontos. A táj, a fény is. Valahogy beszippantott az egész. Ott akartam lenni, és megnézni a naplementét.

– George, tudod, mennyit ért a tejipar szponzorálása, amit ez a hülye épp most húzott le a vécén? Nem beszélve az összes többi támogatóról, akiknek fényesre nyalhatom a seggét ezek után?

Esküszöm az élő istenre, majdnem felhorkanok. George? Ismerem apámat, pontosan tudja, hogy nem így hívják Geofft, de ezzel teszteli, van-e bátorsága szólni. Azt kell mondjam, nem mindig könnyű sikeres sportolókkal és celebekkel dolgozni. Érzem, hogy a mellettem ülő fickó kínban van.

– Hát…

Átlapozza az előtte heverő mappát, miközben én kinézek a hatalmas üvegablakokon. Csodálatos kilátás nyílik innen az albertai prérire. Ennek az épületnek a harmincadik emeletéről Calgary látványa is lélegzetelállító. A Sziklás-hegység hófödte, távoli csúcsai olyanok, mint egy festmény – nem lehet megunni a látványt.

– A válasz tízmillió, Greg.

Beharapom a számat, hogy ne nevessek fel. Kedvelem Geofft, apám pedig most totális seggfej, de miután éveket töltöttem hasonló helyzetekben, mulatságos azt látni, hogy valaki más szerencsétlenkedik, nem én.

Bezzeg a nővérem, Winter soha nem kapott ilyen leoltásokat. Neki egész más a kapcsolata apánkkal, mint nekem. Velem játszik, és csípőből tüzel, vele mindig profi. Azt hiszem, Winter ezt jobban is szereti.

Geoff halványan elmosolyodik, és rám néz.

Gyakran látom az emberek arcán ezt az arckifejezést. Azt sugallja: biztos klassz lehet a főnök lányának lenni. Meg azt: és te hogy birkózol meg ezzel a családban? De már hozzászoktam az efféle csapásokhoz. Vastagabb a bőröm. Sokszor beveszem a leszarom tablettát. Tudom, hogy Kip Hamilton tizenöt perc múlva viccelődni és mosolyogni fog, és felveszi azt a tökéletes álarcot, amit a kliensei előtt használ. Minden visszazökken a rendes kerékvágásba.

Bár egy kicsit sunyi, de nagy mester az öreg. De szerintem ez együtt jár a legjobb tehetségkutató ügynökök munkájával.

Ha őszinte akarok lenni, még mindig nem vagyok benne biztos, tényleg itt kell-e dolgoznom. Nem igazán tudom, hogy ezt akarom-e csinálni. De mindig úgy tűnt, ez a helyes választás. Nagyon sokat köszönhetek apámnak.

– Szóval, az a kérdés, gyerekek, hogy lehetne helyrehozni a dolgokat? A Dairy King tejgyár szponzori szerződése egy hajszálon függ. Vagyis egy idióta profi rodeós tönkretette az egészet. A farmerek? A tejtermelők? Úgy látszik, mintha nem számítana, de az emberek beszélni fognak. Alaposan vizsgálgatni fogják, és nem hiszem, hogy tetszik majd nekik, amit látnak. El se tudjátok képzelni, mennyit árthat ez annak a hülyének. És ami neki árt, az nekem is árt, mert mindannyian ebből szerezzük a pénzt.

– És hogy került ki az első felvétel? – kérdezem, és próbálom az agyamat a feladatra állítani.

– Az egyik helyi tévéállomás kamerája maradt bekapcsolva – feleli apám, és végigsimítja frissen borotvált állát. – Felvették az egész hülyeséget, feliratokat tettek rá, és leadták az esti híradóban.

– Oké, akkor bocsánatot kell kérnie – veti fel Geoff.

Apám vág egy grimaszt.

– Ennél sokkal többet is kell tennie! Egy tökéletes tervre van szüksége, ami a szezon hátralévő részében működik. A vegasi világbajnokságig még van pár hónap. Addig egy kicsit fel kell turbóznunk annak a cowboynak az ázsióját. Különben a többi szponzor is eltűnik, mint szürke szamár a ködben.

Tollammal a számat ütögetve próbálok kitalálni valamit, ami segíthetne a megoldásban. Természetesen szinte semmi tapasztalatom nincs, úgyhogy inkább kérdéseket teszek fel.

– Szóval akkor egy kedves, vidéki fiúnak kell látszania a szomszédból?

Apám hangosan felnevet, előrehajol, és rátámaszkodik a tárgyalóterem asztalára. Geoff összerezzen, én pedig vágok egy grimaszt. Gyáva nyúl.

– Pontosan erről van szó! Rhett Eaton nem egy kedves, vidéki fiú. Ő egy öntelt, beképzelt cowboy, aki nagyokat bulizik, és minden hétvégén több tucat nő veti rá magát. Őt ez nem zavarja. Korábban nem volt vele gond, de most ízekre fogják szedni. Mint a keselyűk a dögöt.

Összehúzom a szemöldökömet, és hátradőlök. Rhett felnőtt ember, és ha elmagyarázzák neki, mi forog kockán, biztosan visszafogja magát. Végül is azért fizeti a céget, hogy ilyesmivel foglalkozzon.

– Szóval nem tud pár hónapig rendesen viselkedni?

Apám felnevet, és lehajtja a fejét.

– Summer, az ő fogalmai szerinti jó viselkedés nem lesz elég.

– Úgy beszélsz, mintha valamilyen vadállatról lenne szó, Kip. – Nehezen tanultam meg, hogy a munkahelyen ne apának szólítsam. – Mi kell neki? Bébiszitter?

Pár másodpercig teljes csend van a helyiségben, apám az asztallapot bámulja. Végül lassan dobolni kezd a lakkozott felületen. Akkor csinálja ezt, amikor valamin nagyon gondolkodik. Aztán fekete szemét rám emeli, és arcán ravasz vigyor árad szét.

– Igen, Summer, pontosan erre van szüksége. És már tudom is, ki a legmegfelelőbb ember.

Abból, ahogy rám néz, tudom, hogy Rhett Eaton új bébiszittere – én leszek.

2

Rhett

KIP: VEDD MÁR FEL A TELEFONODAT, TE SZÍVDÖGLESZTŐ ANYASZOMORÍTÓ!

Rhett: SZERINTED SZÍVDÖGLESZTŐ VAGYOK?

Kip: SZERINTEM, HA CSAK ENNYIT FOGSZ FEL AZ SMS-EMBŐL, AKKOR INKÁBB HÜLYE VAGY!

Rhett: DE SZÍVDÖGLESZTŐ HÜLYE?

Kip: VEDD FEL AZT A ROHADT TELEFONT!

Kip: VAGY LEGYÉL ITT DÉLUTÁN KETTŐKOR, HOGY SZEMÉLYESEN VERJEM KI BELŐLED A SZUSZT!

A gép földet ér a calgaryi repülőtéren, én pedig megkönnyebbülök, hogy újra otthon vagyok.

Különösen az utóbbi pár elcseszett nap után.

Az a fickó, akinek bevágtam egyet, nem emel vádat ellenem, gondolom, Kip, az ügynököm biztos felajánlott neki egy rakás pénzt. Nem érdekes. Ha valaki tehet valamit ebben az ügyben, az Kip.

Folyton hívogat, ami annak a jele, hogy feldühödött, különben inkább sms-ezni szoktunk. Amikor újra bekapcsolom a telefonomat, megint felvillan a neve a képernyőn. Nem vagyok meglepve.

Azért nem veszem fel, mert nincs kedvem végighallgatni az üvöltözését. El akarok bújni. Csöndet akarok. Madarakat. Egy forró fürdőt. Fejfájás-csillapítót. És egy kis kézimunkát, hogy csökkentsem a feszültséget.

De nem muszáj ebben a sorrendben.

Erre van szükségem, hogy visszazökkenjek a rendes kerékvágásba. Pár nap csöndben otthon, amíg elül az egész. Minél öregebb leszek, annál hosszabbnak tűnik a szezon, és harminckét évesen valahogy nagyon öregnek érzem magam.

Mindenem fáj, az agyam kisült. Vágyom a családi farm nyugalmára. A tesóim tuti szétszívatnak majd, és apám újra előáll azzal, hogy mikor tervezem a visszavonulást, de a család erről szól. Ez jelenti azt, hogy otthon vagyok.

Azt hiszem, van abban valami, hogy mi, fiúk, időnként hazajövünk. Függünk egymástól, de a húgunk például nem. Ő felmérte, mit jelentene egy csomó felnőtt pasival együtt élni a farmon, és elhúzott a vérbe.

Jut eszembe, el ne felejtsem felhívni Violetet. Kíváncsi vagyok, hogy van.

Nekitámasztom a fejemet a támlának, miközben a gép lassan végiggördül a kifutópályán. „Üdvözöljük Önöket a gyönyörű Calgaryban!” A repülőt betölti az utaskísérő hangja, az emberek kikapcsolják a biztonsági övüket, persze, még nem kéne.

Én is így teszek. Nagyon szeretnék már felállni ebből a kis ülésből, hogy kinyújtóztathassam a tagjaimat.

„Ha Calgary az otthonuk, üdv újra itthon!”

Az ember azt hinné, hogy mivel több mint tíz éve benne vagyok ebben a bizniszben, már ügyesebben foglalok szállodai szobát és járatot. Ehelyett mindig az utolsó pillanatban intézek mindent, de nekem jó így. Még akkor is, ha néha elfog a klausztrofóbia.

Amikor a mellettem ülő kikászálódik a helyéről, megkönnyebbülve sóhajtok. De még nem engedhetek a rám törő iszonyatos fáradtságnak. Még fel kell vennem a kocsimat, és egyórányi vezetés vár rám Chestnut Springsig.

„Ne felejtsék el, hogy a terminálban tilos a dohányzás…”

De mindezek előtt még találkoznom kell a pitbullal, vagyis az ügynökömmel. Már tegnap este óta arról ugat, miért nem veszem fel a telefonomat.

Most már muszáj meghallgatnom a mondandóját arról, hogyan viselkedtem.

Magamban felnyögök, és leveszem a vászontáskát a poggyásztartóból.

Kip Hamiltonnak tartozom köszönettel a jelenlegi anyagi helyzetemért. Az igazat megvallva, nagyon kedvelem. Tíz éve van mellettem, és majdnem barátomnak tartom. Gyakran elálmodozom arról, hogy bevágok egyet abba a mindig frissen borotvált pofájába. Ilyen ez a dolog.

Ari Gold öregebb, kedélyesebb változatára emlékeztet az Törtetők című sorozatból, amit nagyon szeretek.

„Köszönjük, hogy az Air Arcadiát választotta, várjuk vissza a fedélzeten!”

A hosszú sor végre elindul a kijárat felé, és amikor kilépek az ülések közötti folyosóra, valaki határozottan megböki a mellkasomat.

– Szégyellheti magát! Így megsérteni a gyökereit! És mindannyiunkat, akik keményen dolgozunk, hogy ételt tudjunk tenni a többi kanadai asztalára! Így megtámadni egy másik embert! Hogy merészelte?

Ez az országrész büszke arra, hogy gazdálkodásból él. Calgaryban van a világ egyik legnagyobb rodeója. Vannak, akik a várost Cowtownnak nevezik, olyan szorosan kapcsolódik a gazdálkodó, farmon élő közösség a nagyvároshoz.

Magam is egy olyan farmon nőttem fel, ahol rengeteg szarvasmarha volt. Én csak tudom. De azt nem fogtam fel, hogy ha valaki nem szereti a tejet, az felér egy bűncselekménnyel.

De azért komolyan bólintok.

– Nem állt szándékomban megsérteni senkit, asszonyom. Mindketten tudjuk, hogy a gazdálkodó közösség adja gyönyörű vidékünk gerincét.

Nem veszi le rólam a szemét, csak kihúzza magát, és vág egy fintort.

– Jól teszi, ha ezt észben tartja, Rhett Eaton!

Kényszeredetten elmosolyodom.

– Természetesen – felelem, és leszegett fejjel átsietek a terminálon. Remélem, nem futok bele több megsértett rajongóba.

Az eseten gondolkodom, miközben megszerzem a csomagomat, és kijutok a kocsimhoz. Nincs rossz érzésem a megütött pasas miatt – megérdemelte –, de egy kicsit lelkiismeret-furdalásom van a keményen dolgozó rajongóimmal szemben. Erre nem gondoltam. Az elmúlt néhány napot azzal töltöttem, hogy felháborodva olvastam a tejivási szokásaimról vagy inkább nem ivási szokásaimról szóló híreket.

Amikor a fedett parkolóban meglátom a leharcolt kocsit, megkönnyebbülve sóhajtok fel. Praktikus jármű az enyém? Talán nem. De anyám adta apámnak ajándékba, és ezért nagyon szeretem. Még akkor is, ha itt-ott rozsdás, és többféle szürke festékkel van lefestve.

Nagy terveim vannak vele kapcsolatban. Ezzel jutalmazom majd meg magam. Kékre akarom festeni.

Nem emlékszem anyámra, de a képeken acélkék a szeme, és épp ezt a színt akarom én is. Gesztus annak a nőnek, akit soha nem ismertem meg igazán.

De először időt kell rá találni.

Táskával a kezemben beugrom a kocsiba. Amikor elhelyezem fáradt testemet a kormány mögött, a repedezett, barna bőrülés nyikorog alattam. Kihajtok a főútra, és a tragacs életre kell, csak egy kis fekete füstöt pöfékel ki magából. A városközpont felé tartok. Szemem az úton, de a gondolataim egészen máshol járnak.

Amikor csörög a telefonom, gyorsan rápillantok. A húgom neve villan fel a képernyőn. Elmosolyodom. Violet mindig megmosolyogtat, még akkor is, ha minden szarul alakul körülöttem. Már azelőtt hív, hogy nekem egyáltalán esélyem lenne keresni őt.

Megállok egy piros lámpánál. Megnyomom a gombot, és kihangosítom a telefont. Ebben a kocsiban természetesen nincs Bluetooth.

– Szia, Vi! – üvöltöm, hogy a hangom elérje a mellettem lévő ülésre tett telefon mikrofonját.

– Szia!

A hangjából hallom, hogy aggódik.

– Hogy vagy?

– Jól, azt hiszem. Épp Kip irodájába megyek, hogy megtudjam, mekkora kárt okoztam.

– Ja. Készülj fel. Nagyon pipa – motyogja.

– Honnan tudod?

– Én vagyok megadva vészhelyzet esetére. Majd felrobbant a telefonom, annyiszor keresett, miután te nem vetted fel – mondja nevetve. – Már nem is lakom ott. Frissítened kéne az adataidat.

Vigyorogva fordulok rá a pályára.

– Igen, de te vagy az egyetlen, aki egyetért azzal, amit csinálok, és nem áll elém arról papolva, hogy hagyjam abba, amint valamit rosszul alakul. Alapvetően csak te jöhetsz szóba.

– Szóval, ott kell majd hagynom a férjemet és a gyerekeimet, hogy felszálljak egy gépre, és melletted üldögéljek a kórházban?

Ez elgondolkodtat. Valahányszor megsérültem még kamaszkoromban vagy fiatal felnőttként, mindig Violet volt az, aki gondoskodott rólam.

– Olyan jó vagy ebben! De jogos. Szerintem Cole megöl, ha elrángatlak mellőle.

Csak viccelek. Kedvelem a húgom férjét, ami elég furcsa, mert sose gondoltam volna, hogy talál valakit, aki elég jó lesz neki. De Cole ilyen ember. Ő is katona volt korábban, és egy kicsit ijesztő fickó. Nem akarnám felidegesíteni.

A húgom csak nevetgél. Még mindig bele van zúgva a pasasba, és én nagyon örülök a boldogságának.

– Minden rendben lesz vele. De ha kell egy testőr, elküldhetem hozzád!

– És otthon hagyná a csajokat? Na, arról szó se lehet nála!

Violet most már nem nevet. Komoly hangon folytatja:

– Ugye tudod, hogy ha szükséged van rám, ott leszek? Tudom, hogy a többiek nem értik meg. De én igen. Ha szükséged van rám, oda tudok menni.

Ez a lényeg a húgomnál. Hogy megért. Mert maga is bevállalós. Ő nem ítéli el a munkámat, ahogy a család többi tagja. De most már megvan a saját élete, nem kell, hogy tyúkanyóskodjon körülöttem. Ott vannak a saját kiscsibéi.

– Jól vagyok, Vi. De gyertek el egyszer családostul, oké? A szezon végén például? Majd odavonszolom magam hozzátok. Lovagolhatunk egy kicsit. Úgyis legyőzlek!

Próbálok viccelődni, de nem vagyok benne biztos, hogy a hangom elég meggyőző.

– Ja, oké – feleli, de esküdni mernék, hogy a szája szélét harapdálja. Mindig ezt csinálja, ha nem tudja, mondjon-e valamit, vagy sem. – Majd hagyom, hogy nyerj, mert annyira sajnállak.

– Hé, a nyerés az nyerés! – jelentem ki nevetve, hogy egy kicsit könnyedebb hangulatban búcsúzzunk el.

Ő csak ennyit mond:

– Szeretlek, Rhett! Vigyázz magadra. Vagy inkább légy önmagad! Nagyon szeretetre méltó tudsz lenni, ha az maradsz, aki igazából vagy.